Pippa Roscoe

Levelek a boldogságról

Emma Darcy

Kiadó a szívem

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Pippa Roscoe, 2019 – Vinton Kiadó Kft., 2023

A Júlia 777. eredeti címe: Claimed for the Greek’s Child

(Harlequin, Mills & Boon Modern Romance)

Magyarra fordította: Bakay Dóra

© Emma Dary, 2004 – Vinton Kiadó Kft., 2023

A Júlia 778. eredeti címe: His Bought Mistress (Harlequin, Mills & Boon Presents)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2009)

Magyarra fordította: Szabó Júlia

Nyomtatásban megjelent: a JÚLIA 777-78. számában, 2023

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-708-8

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2023

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Pippa Roscoe

Levelek a boldogságról

ELŐHANG

Három évvel ezelőtt

– Mr. Kyriakou? Körülbelül húsz perc múlva landolunk.

Dimitri halvány mosollyal nézett a Kyriakou Bank magángépének stewardessére. Olyan erősen szorította össze a fogát, hogy feszítővassal sem lehetett volna szétfeszíteni.

Kinézett az ablakon, de a La Manche csatorna fölötti fehér felhők helyett egy gyönyörű nő vállát látta maga előtt. A tenyere alatt még érezte a selymes bőrét. Ujjai önkéntelenül is megrándultak az emlékre.

Egyik kezével megdörzsölte az arcát, amelyen nyomot hagytak az elmúlt év fáradalmai.

Megtiltotta magának, hogy parancsot adjon a pilótának a visszafordulásra – nehogy visszatérjen az ágyba, ahol a gyönyörű nő fekszik, és valószínűleg még mélyen alszik.

Akár egy tolvaj, úgy menekült el mellőle… Dimitri torka összeszorult, és egy szörnyű pillanatig azt hitte, hogy megfullad.

Bár tisztában volt azzal, mi vár rá, amint a repülőgép leszáll az Amerikai Egyesült Államokban, szüksége volt erre az éjszakára. Csak egy éjszakára…

A tegnapi dublini lóversenyfutam után elbúcsúzott Antonio Arcuritól és Danyl Nejem al-Araintól – a legjobb barátaitól és egyben a Winners’ Circle versenyistálló társtulajdonosaitól –, és hagyta, hogy az ösztönei vezessék.

A nagy teljesítményű fekete sportautó jól illett a szabadságvágyhoz, amely Dimitri ereiben lüktetett. Egyszerűen csak követte az utat ki a városból, el a Guinness sörgyár hatalmas kapuja mellett, át a sötét utcákon, amelyek buja zöld mezőkre vezettek. Csak ekkor érezte úgy, hogy fellélegezhet. Hogy képes elfeledkezni arról, ami előtte áll.

Belekormányozta az elegáns autót a hajtűkanyarba, és hagyta, hogy elborítsa a sebesség mámora. Valami egyre hajtotta – de inkább nem firtatta, hogy mi az.

Csak akkor lassított, amikor az üzemanyagszintet mutató lámpa kigyulladt. Egy kis faluban járt, de a helységnévtáblát nem vette észre. Az autóút mellett egy régi kocsma állt, fekete cégérrel. A homlokzatról hámlott a festék. A kocsma szinte dacosan állt egy még régebbi templommal szemben. Dimitri követte az utat, de a remélt benzinkút helyett egy kis panzió kavicsos felhajtójánál kötött ki.

Információi szerint az írek két dologról voltak híresek: a vendéglátásukról és a whiskey-jükről. Mindkettőre nagy szüksége volt. Amikor leállította a motort, hirtelen olyan kimerültnek érezte magát, hogy kétségbe vonta, ki tud-e egyáltalán szállni. Hátradőlt, és fejét a támlának nyomta. Utálta magát, amiért elmenekült, és ezzel szégyent hozhat Antonióra és Danylra…

Dimitri nem is sejtette, hogy ez ennyire fog fájni, pláne azok után, amin harminchárom év alatt keresztülment.

Sietve kiszállt, a panzió bejáratához ment, és ököllel dörömbölni kezdett az ajtón. Hosszú idő óta először pillantott a karórájára, és döbbenten észlelte, milyen késő van. Talán a tulajdonos már alszik.

Visszanézett a sportkocsijára. Milyen messzire jutna a csaknem üres tankkal? Talán vissza kellene fordulnia?

Ekkor kinyílt az ajtó. Tekintete találkozott a csinos nőével, aki rászegezte tágra nyílt zöld szemét.

Mutatóujját az ajka elé tette, másik kezével pedig intett, hogy lépjen be. Aztán bevezette egy kis nappaliba, amely nyilvánvalóan a panzió reggelizőhelyiségeként szolgált.

– Szüksége van szobára? – suttogta a lány.

– Igen, de csak egy éjszakára.

A lány szemügyre vette, de nem úgy, mint a többiek, akiket ismert. Mintha csak azt találgatná, mennyibe kerültek a ruhái, az órája meg a méregdrága sportkocsija.

Dimitri azonban nem sértődött meg. Előkapta a tárcáját, és kivette belőle az összes bankjegyet. Euróra amúgy sem lesz szüksége ott, ahová készül.

A vastag köteget a pultra tette.

– Nem, uram, erre semmi szükség! – tiltakozott a lány. – Egy szoba hatvan euró éjszakánként, plusz öt euró, ha reggelit is kér.

A lány ír akcentusa meglepte, mert nem sápadt, szeplős bőre volt, mint azoknak, akiket a dublini lóversenypálya közönségében látott. Az arcbőre inkább az övére hasonlított: olajbarna volt, és csak azért tűnt sápadtnak, mert talán ritkán tartózkodott a napon. Dimitri egy pillanatra valami paradicsomi görög szigetre képzelte a lányt, ahol csak úgy ragyogna a napbarnított bőre. Hosszú, sötét fürtjeit lófarokba kötötte, de néhány tincs kiszabadult, és kiemelte finom arccsontját, smaragdzöld szemét.

Kényszerítette magát, hogy ne bámulja tovább, és hagyta, hogy tekintete a pult mögé vándoroljon.

– Nem kérek reggelit – mondta. – De adjon egy üveggel a legjobb whiskey-jéből.

A lány ismét a szemébe nézett. Semmi számítás nem volt a tekintetében, semmi ítélkezés. Egyszerűen csak próbálta megérteni őt.

Aztán mintha valamilyen következtetésre jutott volna, a pult mögé lépett, és levett a polcról két csiszolt kristálypoharat, nem törődve a pénzköteggel. Dimitrit bűntudat gyötörte, és azon tűnődött, vajon megbántotta-e.

A lány alig pár szót váltott vele. A húszas évei elején járhatott. Fehér blúzt viselt, egyfajta egyenruhát, amely mintha erőteljesebb alkatra készült volna. A mellzsebén lévő kopott táblácskára a Mary Moore név volt írva.

Dimitri egy bólintással jelezte, hogy egyetért a választásával: ahelyett hogy a mögötte álló üvegek egyikéért nyúlt volna, lehajolt, és egy drágább whiskey-t vett elő. Nyilván különleges alkalmakra tartogatta.

Nos, ez valóban különleges alkalom, gondolta a férfi.

A lány töltött a borostyánszínű whiskey-ből, az egyik poharat a férfi felé csúsztatta, a másikat pedig felemelte.

– Sláinte!

– Yamas!

A gép most jobbra fordult, és megkezdte a landolást a New York-i reptéren.

Dimitri még mindig érezte a nyelvén a tegnapi whiskey ízét. Megkóstoltam. Emlékképek ködlöttek fel előtte: amikor először érintette meg a szájával a lány ajkát. Érezte a szívdobogását a tenyere alatt. Látta a tökéletes mellét, aztán a combjait, miközben széttárta őket. A lány mindkét lábát a dereka köré kulcsolta, és felkiáltott, amikor ő mélyen belé hatolt. Az eksztázist egyszerre élték át, szorosan egymásba kapaszkodva.

A lány örömkiáltásának emlékét most elnyomta a sugárhajtásos gép fékezése. A stewardess várt egy kicsit, mielőtt kinyitotta a kabin ajtaját. Dimitri kilépett, mire a nő szomorúan elmosolyodott, mintha előre tudná, mi fog történni. De nem tudhatta. Csak ő, Dimitri és talán még két ember tudja az egész világon: a nyomozó és az, aki valóban elkövette a bűntényt.

A keskeny lépcső alján körülbelül húsz férfi állt kék széldzsekiben, sárga monogramokkal. FBI-ügynökök. Mindegyikük bilincset és gumibotot viselt az övén.

Dimitri Kyriakou milliárdos kilépett az aszfaltra, az FBI-ügynökök vezetőjének szemébe nézett, és maga elé tartotta a kezét. Pontosan úgy, ahogy a filmekben látta.

Hogy ezt kell tennie, azt már jóval a repülőút előtt tudta.

Amikor a férfi megbilincselte, kényszerítette magát, hogy emelt fővel hagyja.

1. FEJEZET

Napjainkban

„Kedves Dimitri!

Ma rám találtál.”

Dimitri azon az úton haladt a kocsival, amelyen eddig csak egyszer vezetett. A fényszóró éles fényt vetett az eső áztatta aszfaltra és az út menti bokrokra. Maga előtt látta az időközben elbocsátott asszisztensének döbbent arckifejezését, aki azt dadogta: Sajnálom… Nem tudtam… A Kyriakou Bank érdekében tettem.

Dimitriben fellobbant a düh. Hogy a fenébe jutott idáig?

Tizenkilenc hónappal ezelőtt szabadult az amerikai börtönből. Azóta mindent megtett, hogy kiderítse, ki áll az évtized egyik legnagyobb banki csalása mögött, amelyért ő vállalta a felelősséget. Közben azzal volt elfoglalva, hogy a családja – az apja – bankját visszavezesse a siker útjára.

Féltestvére, Manos múlt havi letartóztatása után azt hitte, hogy végre vége a problémáiknak. Mindent maga mögött hagyhat, és a jövőre koncentrálhat. Végre fellélegezhet!

Egészen addig, amíg információt nem kapott egy szokatlan bankszámlamozgásról.

Legnagyobb megdöbbenésére kiderült: volt asszisztense pénzt utalt át egy nőnek, aki azt állította, hogy Dimitrinek van egy lánya.

Az ilyesmi nem volt újdonság. Csalók próbálták rendszeresen megkopasztani, miután a téves letartóztatásával szomorú hírnévre tett szert. De ezúttal…

A sors fintora volt vajon, hogy a felfedezése egybeesett a Hanley-kupa második futamával? Nemcsak a lóverseny hozta vissza Dublinba, hanem az is, hogy egykori asszisztense ötvenezer eurót fizetett ki egy pénzéhes embernek.

A mobiltelefon csörgése úgy vágta el az emlékeit, mint egy éles kés.

– Kyriakou – jelentkezett be.

– Uram, megvan az információ, amit… – hallatszott a kihangosított készülékből.

– Igen? – kérdezte türelmetlenül Dimitri, miután a hang szakadozni kezdett.

– …ezért nem tudom garantálni, hogy… titokban marad.

– Rossz a vonal, Michael – morogta Dimitri, aki egyre frusztráltabbá vált a zűrzavar miatt. – Hall engem?

– Igen, uram… nagyjából.

– Küldje át nekem e-mailben az aktát, majd később átnézem. Most csak a legfontosabb információkra vagyok kíváncsi.

– Mary Moore… éves. Egy lánya van, Anna, az apa neve nincs feltüntetve a születési anyakönyvi kivonatban. Letartóztatták ittas rendzavarásért.

Dimitri káromkodott. Ez hihetetlen! A nő, akivel olyan csodálatos éjszakát töltött együtt, részeges lenne? És büntetett előéletű?

– Rendben. Eleget hallottam. Majd küldje el a számlát.

– Várjon, uram, van még… Önnek kell…

– Egyre rosszabb a vonal. Majd elolvasom a jelentést, ha újra tudok e-maileket fogadni.

Azzal Dimitri megszakította a kapcsolatot. Dühösen pillantott a mellette ülő férfira, az egyetlen emberre, akiben megbízott. David Owen sok éven át volt már az ügyvédje.

– Jogilag nagyon keveset tehetsz – mondta David. – Csak egy ötvenezer eurós utalás bizonylata van a kezedben, és egy elmosódott, fekete-fehér fotó egy kislányról.

Ám ez is elég volt Dimitri számára, hogy rájöjjön, ez a gyermek az ő lánya. Ő is így nézett ki az ő korában: sűrű, sötét fürtök és szomorú kifejezés a nagy, barna szemében. Mivel az anyja bűnöző és alkoholista, a szomorú tekintet érthető.

– Nincs bizonyíték arra, hogy a gyermek a tiéd – mondta Dávid.

– Nincs szükségem bizonyítékra. Tudom, hogy én vagyok az apja. Az időpontok is stimmelnek. Te is olvastad az e-mailt, és láttad a fényképet.

David vonakodva bólintott.

– A szociális szolgálatot is bevonhatnánk, de az botrányt okozna.

– Szóba sem jöhet! Nem hagyom, hogy a Kyriakou nevet újabb botrány sározza be. Emellett sokáig is tartana. Azért vagy itt, hogy segíts nekem elérni, amit akarok. Nyilvánvaló, hogy az anya csak a pénzre hajt. Egy kis jogi szakzsargon talán megkönnyíti a dolgunkat.

A GPS most azt az utasítást adta neki, hogy a következő lehajtónál balra kell fordulnia. Dimitrinek fogalma sem volt róla, hogyan vetődött el a kis panzióba három évvel ezelőtt.

– Tényleg végig akarod csinálni? Mint mondtam, jogilag nem a legmegalapozottabb a helyzeted.

– A nő minden jogát eljátszotta, amikor megpróbált megzsarolni engem! – csattant fel Dimitri.

Hogy a fenébe hagyhatta magát becsapni? Már megint!

A tizennégy hónapos fogva tartás alatt végig őrizte annak az éjszakának az emlékét, amelyet a lánnyal töltött. Fény volt számára a sötétségben. Egy olyan varázslatos pillanat, amelyről csak ők ketten tudtak. Annak az éjszakának köszönhetően élte túl a börtönt.

Talán a szüzessége volt Mary Moore egyetlen erénye… Mert egyébként hazudott neki. Titokban tartotta előtte a lánya létezését.

De ezt még megbánja! Semmi sem akadályozhatja meg Dimitrit abban, hogy magához vegye a gyermekét.

Anna nagyot sóhajtott, amikor az eső még jobban rákezdte. Felhajtotta a kabátja gallérját, amelybe a hívás után belebújt. Ostoba módon nem gondolt rá, hogy esernyőt vigyen magával.

Egyik kezét a kabátja zsebébe dugta, és előhúzta az egyetlen védelmet, amije a vihar ellen volt. Ironikus módon ez csak még jobban ráébresztette, milyen nyomorúságos a helyzete.

A nagy borítékot a feje fölé tartotta. Néhány másodperc múlva a papír felszívta az esőcseppeket, és átitatta a haját.

Nem baj, hogy a levél elázott. Kívülről tudta a tartalmát.

Sajnálattal tájékoztatjuk Önt… Bizonyos kintlévőségek miatt… A jelzálogszerződés értelmében… Jogunk van a ház birtokbavételére…

Elveszítheti a kis panziót, amelyet a nagymamájától örökölt! A ház, ahol az édesanyja és ő is született és nevelkedett. Szüksége volt rá, hogy megélhetést biztosítson magának és a gyermekének.

Hogyan sikerült vajon az anyjának eltitkolnia előle a levelet? Mary Moore már nem nagyon tudott tisztán gondolkodni, mégis sikerült megtévesztenie őt, és hazudnia.

A zuhogó esőben Anna zenét és kiabálást hallott az egyetlen épületből, amely életjeleket mutatott. Az ablakokon keresztül halvány fény szűrődött ki a kocsma előtti nedves padokra.

Anna felkészült a meglehetősen kellemetlen helyzetre.

Amint kinyitotta az ajtót, a pultnál álló férfiak elhallgattak, és őt bámulták. Mindig megbámulták. Anna bőrszíne – amit vietnámi apjától örökölt, aki még születése előtt elhagyta anyját – mindig is olyan volt, mint egy bélyeg, ami kívülállóvá tette a közösségben.

Lerázta a vizet az átázott borítékról, visszatömködte a táskájába, másik kezével pedig végigsimított a haján.

A levegő bűzlött a meleg sörtől és a cigarettafüsttől.

Tekintete találkozott a tulajdonoséval.

– Miért szolgáltad ki?

Eamon megvonta a vállát.

– Volt pénze – biccentett a szomszédos szoba felé.

Anna hallotta a férfiak kuncogását, akik ismét hátat fordítottak neki. Hirtelen dühös lett.

– Mi az, még sosem láttál részeg asszonyt? – csattant fel, és átment a szomszéd szobába.

Az anyja ott ült egy kerek faasztalnál. Aprónak tűnt. Előtte egy újság és egy átlátszó folyadékkal teli stampedlispohár volt. Anna remélte, hogy vodkát ivott, mert a tapasztalata szerint a gin csak rontott a helyzeten. Leült Mary mellé, és küzdött a düh ellen.

Aznap, amikor Amalia megszületett, Anna rájött, hogy az anyja nem élhet vele tovább egy fedél alatt. Nem kockáztathatta meg, hogy egy alkoholista a dührohamában kárt tegyen a babában. Ezért elintézte, hogy Mary beköltözzön az egyik barátnőjéhez. Azóta minden találkozásuk feszült és fájdalmas volt.

– Mi történt anya, honnan volt pénzed?

– Azt hittem, ki tudom fizetni a jelzáloghitel egy részét… Azt hittem, csak egy ital…

– Mit gondoltál, anya?

Az elmúlt hetekben Mary józan maradt, még az elvonókúráról is beszélt. Most az Anna által dédelgetett remény lángja kialudt.

– Még akkor is, amikor kiengedték a börtönből, azt hittem, hogy bűnös. De aztán letartóztatták a testvérét…

Te jó ég, a mama Dimitriről beszél!

Mary rámutatott az újságra. A vezércikk mellett a Dublinban megrendezésre kerülő futamról szóló beszámolót lehetett olvasni. Egy fekete-fehér fotó is volt mellette, amelyen három férfi a Buenos Aires-i futam győzelmét ünnepelte. Anna önkéntelenül is az egyik férfira szegezte a szemét: Dimitri Kyriakoura.

– Szóval… megtettem azt, amihez neked nem volt bátorságod.

– Mit csináltál, anya?

– Egy apának gondoskodnia kell a gyermekéről.

Anna egyetértett az anyjával. Végül is megpróbálta elérni Dimitrit, hogy beszéljen neki a lányáról tizenkilenc hónappal ezelőtt, amikor ártatlannak nyilvánították. Akkoriban felhívta a férfi irodáját, és bebizonyosodott számára: a férfi, akinek oly sokat adott magából, a valódi énjéből – csak a képzelet szüleménye volt.

– Anya? – kérdezte óvatosan.

– Legalább olyasvalakit választottál, akinek van pénze… Ötvenezer eurót fizetett a hallgatásunkért.

Anna hirtelen rosszul érezte magát.

– Jézusom, anya…

A feje zúgott, a fülében dobolt a vér.

Dimitri tényleg pénzt adott azért, hogy megszabaduljon a gyerekétől?

Határtalan fájdalom járta át Anna szívét, és a mellkasára szorította a kezét, hogy enyhítse a bánatot. Pontosan ez volt az, amitől meg akarta védeni a lányát – az elutasítás, a nemkívánatosság érzése. Semmiképpen sem engedte volna, hogy Amaliának ezt kelljen elszenvednie.

Mary sírni kezdett, és Eamon épp ekkor dugta be a fejét az ajtón. Anna szánalmat olvasott ki a tekintetéből, és gyűlölte érte. Utálta az egész átkozott falut.

– Ma este majd vigyázok rá – ajánlotta fel a férfi.

– Tegye azt.

Anna emelt fővel vonult ki a kocsmából. Nem sírhat ezek előtt az emberek előtt!

Útban visszafelé a kis panzióba, amely alig hajtott hasznot, észre sem vette, hogy elállt az eső. Csak a kislányára tudott gondolni. Amalia gyönyörű sötétbarna szemére és sűrű fürtjeire. A nevetésére, a születése utáni felsírására. Arra a varázslatos pillanatra, amikor először feküdt a karjában, és kinyitotta a szemét. Végtelen szeretet töltötte el Annát. Tiszta, feltétel nélküli, elsöprő szeretet. Bármit megtett volna Amaliáért!

Éppen azon a napon, amikor megtudta, hogy gyermeket vár, Dimitrit elítélték. Szinte hallotta, ahogy a bírói pulpituson lecsap a kalapács. Mintha a saját szíve dobbanása lenne. Nem akarta elhinni, hogy Dimitri lopott a Kyriakou Bank amerikai ügyfeleitől. Másrészt mit tud róla? Csak azt, hogy szereti a whiskey-t, szinte elképzelhetetlen vágyat ébresztett benne, és aztán reggel szó nélkül távozott.

Utálta a gondolatot, hogy a gyermeke egy ilyen apa bélyegét viselje a homlokán. Ezért Amalia apjának kilétét nem árulta el senkinek. Amikor megtudta, hogy a férfi ártatlan, kapcsolatba akart lépni vele. Az asszisztense azonban azt mondta, hogy ő csak egyetlen a sok nő közül, akik ilyet állítanak.

Akkoriban megesküdött, hogy Amelia anyja és apja is lesz egy személyben, hogy a lánya boldogan és biztonságban nőjön fel, és tudja, hogy szeretik. Meg akarta adni a lányának, amit ő maga soha nem kapott meg.

Egy kisbusz parkolt a panzió előtt. A három vendég, akik csak ma jelentkeztek be, épp a csomagjaikat pakolták be a járműbe.

– Ez teljességgel elfogadhatatlan! – jelentette ki Mr. Carter. – A minősítésem is ennek megfelelő lesz.

– Mi a baj? – kérdezte Anna.

– Az egyetlen jó dolog az, hogy a szomszéd városban lévő szállodában kaptunk kedvezményt. De hogy este fél tizenegykor kidobjanak minket, minden magyarázat nélkül… Ez példátlan, Ms. Moore!

Mielőtt Anna válaszolhatott volna, a vendégei eltűntek a buszban. Oldalra ugrott, amikor a sofőr kitolatott a kocsifelhajtóról. Most már csak egyetlen férfi állt a bejárati ajtó előtt.

Dimitri Kyriakou. És legalább olyan dühösnek tűnt, mint amilyennek Anna érezte magát.

Dimitri fel-alá járkált a kis nappaliban, ahol először találkozott Mary Moore-ral. A kislány az egyik hátsó szobában volt a dadussal.

Ekkor hangokat hallott odakintről. A nő megérkezett!

Hosszú léptekkel sietett végig a folyosón, és még épp látta, ahogy a kisbusz eltűnik.

A düh vezette ide. De amikor meglátta a nőt, akinek majdnem sikerült elvennie tőle a lányát, megdermedt.

Hosszú, sötét fürtök keretezték az arcát, és zöld szemében megcsillant valami, amit a férfi túlságosan is jól ismert. Hihetetlenül gyönyörű volt, és Dimitri átkozta ezért, hisz a börtönévek alatt minden álmában megjelent.

De nem éppen ez az ördögi trükkje? Hogy úgy nézzen ki, mint maga a kísértés?

– Mit keresel itt? – szegezte neki a kérdést a lány. – És mit csináltál a vendégeimmel?

Dimitri nem számított erre az ellenséges hangra.

– Beszélnünk kell. Útban voltak, ezért kiraktam őket.

A pénz csodálatos dolog. Ezúttal arra fogja használni, hogy megszerezze, amit akar!

Most az alvó kislányt a karjában tartó dadus lépett ki a folyosóra, és felkeltette Mary figyelmét. Elsietett a férfi mellett, és elvette a kislányt a nőtől.

Megható kép tárult Dimitri elé. Annyira vágyott rá, hogy megölelhesse a lányát, de Mary alkalmazottja ragaszkodott hozzá, hogy nem adhatja oda a gyermeket egy idegennek. Christe mou, ilyenek lesznek az első percei apaként? Megtagadják tőle a jogot, hogy a kezében tartsa a lányát?

A düh összeszorította a mellkasát.

– Köszönöm, Siobhan – mondta Mary. – Most már hazamehetsz.

– Biztos vagy benne? – A fiatal nő áthatóan nézett rá. Amikor az anya bólintott, elment mellette, és rosszallóan csettintett a nyelvével.

Dimitri Mary szemébe nézett. Ha a tekintetével ölni tudna…

Anna mereven bámult rá. Dimitri úgy festett, mint aki azért jött, hogy behajtsa rajta az adósságát.

Vonásai feszültnek tűntek; a lány tisztán látta, milyen dühös. Sötét, jól szabott gyapjúkabátot viselt, alatta sötétkék pulóvert, amely kiemelte széles vállát. A puszta látványa elűzte a fázós érzést, amely az esőben átjárta.

Dühítette, hogy a teste ilyen árulóan reagál, amikor Dimitri közelében van. A vágy összeszorította a torkát, miközben szinte elviselhetetlen forróság áradt szét benne.

Ő maga egy régi, förtelmes, neonzöld kabátot, kopott farmert és pólót viselt, amely valószínűleg illetlenül rátapadt a nedves levegő miatt. Mégsem tudta levenni a szemét a férfiról. Azok a szemek… ijesztően ismerősek! Bár a lánya szemében soha nem csillogott megvetés.

– Öt perced van – mondta Dimitri. A hangja hidegebbnek tűnt, mint amilyenre ő emlékezett.

– Mire?

Ezt a beszélgetést a lány már számtalanszor elképzelte magában.

– Hogy elbúcsúzz tőle.

– Kitől?

– A lányunktól.

2. FEJEZET

„Kedves Dimitri!

Nem akartam, hogy ez történjen.”

– Várj…

– Eleget vártam már.

Anna döbbenten látta, hogy egy másik férfi jelenik meg az ajtóban. Ösztönösen tudta, hogy ügyvéd.

– Mary Moore Dublinból. – Dimitri nem figyelt az újonnan érkezettre. – Fülig eladósodott, háromszor ítélték el ittas rendbontásért, egy lánya van, akinek az anyakönyvi kivonatában nem szerepel az apa neve. Színésznek kellett volna menned – sziszegte dühösen. – A nő, akivel három évvel ezelőtt találkoztam, úgy tűnik, csak egy délibáb volt… kivéve a következményeket.

– Ne merészeld következménynek nevezni a gyermekemet – tiltakozott Anna, de igyekezett halkan beszélni, hogy ne ébressze fel Amaliát.

– Pedig e miatt a következmény miatt vagyok itt. Most, hogy már tudom, van a lányom, magammal viszem. Az ügyvédem elkészíti a papírokat, amelyben rám ruházza a gondviselői jogot. Ha pénzre van még szükséged, szólj. Általában nem szoktam kétszer fizetni semmiért, de ezúttal kivételt teszek.

– Kétszer fizetni valamiért? Te a lányomat „valaminek” nevezed? – fakadt ki Anna.

A férfi alaptalan vádaskodásai, arroganciája és az a meggyőződése, hogy ő majd egyszerűen engedelmeskedik neki, felszították a dühét.

– Könnyű dolgod lenne, ha az ügyvéd megírná a papírokat, és adnál nekem egy csomó pénzt, ami remélhetőleg nem a Kyriakou Bank ügyfeleié. – Anna vett egy nagy levegőt, nem törődve azzal, hogy Dimitri szeme összeszűkült. – Mármint ha Mary Moore lennék… Csakhogy én Anna Moore vagyok. És ha még egyszer felemeled a hangod a lányunk jelenlétében, én magam doblak ki. – Anna ösztönösen szorosabban átölelte a gyermekét. – Úgyhogy nem búcsúzom el a lányomtól.

– Ne add az ártatlant! – Dimitri tett egy lépést felé, mire ő hátrálni kezdett. – Csak tegnapelőtt zsaroltál meg a lányommal. Az átutalás megtörtént. Kizárt, hogy egy alkoholista, eladósodott csaló gondjaira bízzam a lányomat.

Annával forogni kezdett a világ. Eltartott néhány másodpercig, amíg rájött, hogy Dimitri összetévesztette őt az anyjával.

Mindenesetre sikerült kizökkentenie a férfit, aki láthatóan megdöbbent, és ő ki akarta használni a helyzetet.

– Ha kell, hívom a rendőrséget – fenyegetőzött. – A te előéleteddel, még ha az ítéletet meg is változtatták, a rendőröknek az én oldalamra kell állniuk.

– Az ügyvédemnek köszönhetően egy órán belül fordulna a kocka – jegyezte meg Dimitri cinikus mosollyal.

– Ugyanaz az ügyvéd, aki elutasított, amikor azt mondtam neki, hogy lányod született?

Dimitri megfordult, és értetlenül nézett Davidre.

– Nem én voltam – rázta a fejét a férfi. – Erről nem tudok semmit.

– Mikor történt ez? – kérdezte Dimitri gyanakodva.

– Amikor tizenkilenc hónappal ezelőtt kiengedtek a börtönből, felhívtam az irodádat. Nyilván azt hiszed, hogy megpróbáltam eltitkolni előled a gyermekünk születését, de valójában próbáltam felvenni veled a kapcsolatot – válaszolta Anna.

Dimitri tétován a lány tekintetét kereste, hogy lássa, igazat mond-e.

– Mr. Tsoutsakisként mutatkozott be – magyarázta a lány. – Ezt a nevet nem felejtem el egykönnyen.

– Az asszisztensem lehetett, és többé már nem dolgozik nekem. – Dimitri halkan káromkodott. Szüksége volt némi időre, amíg megemésztette az információt, miszerint Anna nem azért hívta fel, hogy zsarolja.

– Nem érdekel, hogy ki ő. Kijelentette, hogy fizet nekem, mint a többi nőnek, aki azt állítja, hogy örököst szült neked. Nem állt, és még mindig nem áll szándékomban pénzt elfogadni tőled. Nem venném a lelkemre, ha a többi gyereknek nem maradna tartásdíjra.

– Nincs több gyerek – sóhajtotta a férfi. – Amikor… Szóval miután letartóztattak, néhány nő azt állította, hogy teherbe ejtettem. De egyikük gyermeke sem az enyém.

Összesen négy nő volt, aki azt feltételezte, hogy Dimitri majd fizetni fog a hallgatásukért. De egyikük sem gondolt arra, hogy ő soha, de soha nem hagyná, hogy a gyermeke apa nélkül nőjön fel.

Dimitri ellenállt a késztetésnek, hogy kezet nyújtson Annának.

– Esküszöm neked, nincs másik nő, és nincs másik gyerek.

– És azt várod, hogy elhiggyem? – A lány megvető hangja a lelke mélyéig hatolt. – Szóval ő az ügyvéded? Mondja, ügyvéd úr: mit mondana a bíróság egy olyan embernek, aki este fél tizenegykor megjelenik, hamisan vádol mindenfélével, elijeszti a vendégeimet, és árt az üzleti hírnevemnek? Aki ráadásul azzal fenyegetőzik, hogy elveszi tőlem a lányomat, és zsarolni próbál engem.

Alighogy kimondta az utolsó szót, Amalia sírni kezdett.

– Felzaklatod őt – dorgálta Dimitri a gyermeke anyját.

– Nem, te zaklatod fel.

Dimitri elhessegette a rossz érzését, és támadásba lendült:

– Pakolnod kell. Szedd össze a holmidat, mert indulunk – parancsolta, miközben ő maga is hallotta, milyen abszurdan hangzik mindez. Nem tehetett róla. A gyermekkori emlékek arra kényszerítették, hogy meggondolatlanul és kétségbeesetten cselekedjen.

– Nem megyek sehova, és ha megpróbálsz kényszeríteni, hívom a rendőrséget. Nyilvánvalóan semmit sem tudsz a gyereknevelésről, ha szerinted nem baj, hogy este fél tizenegykor megfélemlítesz egy gyereket.

– És ez kinek a hibája? – vágta rá Dimitri. De azonnal megbánta, hogy elvesztette a fejét. Ez a dolog teljesen másképp alakult, mint ahogyan tervezte, és nem tetszett neki, hogy Anna vádjában volt némi igazság.

David megköszörülte a torkát.

– Azt tanácsolom, hogy aludj rá egyet. Úgy tűnik, félreértés történt. Mindannyiunknak időre van szüksége, hogy átgondolja az új helyzetet. Dimitri, vissza kellene mennünk Dublinba, és reggel újra eljövünk ide.

– Nem hagyom itt a lányomat – morogta az ügyfele.

– Ms. Moore, hajlandó lenne elszállásolni Mr. Kyriakout?

Dimitri nem tudta rászánni magát, hogy ránézzen a nőre. Amikor megérkezett, olyan magabiztosnak érezte magát! De abban a pillanatban, amikor a lány világossá tette, hogy ő nem Mary, a férfi tudta, hogy igazat mond. Visszagondolva megkönnyebbült ettől a fejleménytől. A nő, aki életet adott a gyermeküknek, nem volt alkoholista. Nem tartóztatták le. A nő, akivel lefeküdt, és akiről évekig álmodozott…

Amikor végre Annára nézett, tisztán látta maga előtt.

Anna gyengéden ringatta a gyermeket, és megnyugtatóan dúdolt neki. A kislány elégedettnek tűnt.

Dimitri lélegzet-visszafojtva várta a nő válaszát. Inkább érezte, mint hallotta a sóhaját.

– Adok neki egyet a most szabaddá vált szobák közül. Viszont egyáltalán nem értek egyet a viselkedésével.

Bosszantotta, hogy a lány Daviddel beszélgetett helyette. De mindazok után, amiket a fejéhez vágott, Anna szavai jogosak voltak.

– Másrészt viszont beszélnünk kell, és meg kell állapodnunk arról, hogyan tovább – folytatta a lány.

Dimitri elkísérte Davidet a kocsihoz, és biztosította, hogy a haja szála sem fog meggörbülni sem a lányának, sem az anyjának.

Vett néhány mély lélegzetet, mielőtt visszatért. Aztán bekukkantott a földszinti szobákba, és úgy érezte magát, mint egy betolakodó.

Hirtelen altatódal hangjait hallotta, és követte a hangot. Megállt egy rózsaszín falú szoba küszöbén, ahol égett az éjjeli lámpa.

Az álmos kislány az ágyában olyan békésnek tűnt, mint egy angyal. A bőre sötét volt, mint mindkét szülőjéé, de a szeme az hasonlított az övére.

Anna még nem vette őt észre. Ezt onnan tudta, hogy később megmerevedett, amikor ő közelebb lépett hozzá. Dimitri mélységesen sajnálta, hogy megzavarták gyermeke estéjét.

Hogy jutottunk idáig?

Dimitri vádjai megrázták Annát, ahogy a jelenléte is. Tizenkilenc hónapig eltemette magában a reményt, hogy a férfi meglátogatja.

Kétségbeesetten küzdött a vággyal, hogy elmeneküljön. Most, hogy Dimitri már tud Amaliáról, és azt állítja, hogy akarja a gyermeket, meg kell állapodniuk.

Nem pontosan erről álmodott, amikor felhívta a férfi irodáját? Soha nem akarta egyedül felnevelni a lányát, apa nélkül…

A gyermek most huszonhét hónapos volt. Az előbb még a kiságyban állt, a rácsba kapaszkodott, és nagy barna szemével őt nézte. Anna kisimította a haját a homlokából, előrehajolt, és azt suttogta:

– Minden rendben lesz, kicsim. Biztos vagyok benne, hogy így lesz.

Remélem, nem hazudtam.

Megvárta, amíg a lánya lélegzete egyenletessé válik, és tudta, hogy nem halogathatja tovább a dolgot. Felegyenesedett, megfordult – és meglátta Dimitrit.

Hányszor elképzelte, hogy a férfi ott áll! A nyugtalan éjszakákon, amikor Amalia fogzott, és ő annyira kimerült volt, hogy sírni sem maradt ereje… Mit nem adott volna azért, hogy a férfi a közelükben legyen, támogassa őt, és levegyen valamennyit a vállát nyomó terhekből.

Miután Dimitri asszisztense elmagyarázta neki, hogy ő csak egy nő a sok közül, rájött: egyáltalán nem ismeri a férfit. A gyanakvás Tsoutsakis hangjában arra ösztönözte, hogy letegye a telefont, mielőtt többet mondana magáról és a lányáról.

Nem Dimitri volt az, aki elutasította a gyermekét! Tévesen börtönözték be, és most itt áll vele szemben!

– Még a nevét sem tudom – mondta a férfi csendesen.

Rengeteg érzelem volt ebben a néhány szóban.

– Amalia. A neve Amalia.

Dimitri lehunyta a szemét, de csak egy pillanatra. Amikor újra kinyitotta, az arckifejezése kifürkészhetetlen volt.

– Az én lányom…

Talán hazudnom kellene, gondolta futólag Anna. Akkor mindennek vége lenne. Dimitri visszatérne Görögországba, Amerikába vagy bárhová. Ő továbbra is egyedül vezetné a panziót, ápolná az alkoholista édesanyját, és egyedül nevelné Amaliát.

De nem tudta rávenni magát, hogy megtegye. Tudta, mit jelent apa nélkül felnőni ebben a faluban, nemkívánatos gyerekként.

A lánya ugyanazokat a kérdéseket tenné fel, mint ő:

– Hol van az apukám? Apu nem akart engem? Nem szeretett engem?

– Igen – erősítette meg végül Anna. – Ő a te lányod.

– Hogy történhetett? Óvatosak voltunk, nem igaz? Minden alkalommal védekeztünk.

Ugyanezt kérdezte magától ő is újra és újra a terhessége alatt.

– A fogamzásgátlás néha nem működik – ismételte az orvos szavait, aki annak idején együttérzően nézett rá.

Anna követte a férfit a folyosóra, de nyitva hagyta a gyerekszoba ajtaját.

Dimitri megpördült.

– Hogy tehetted? Hogy titkolhattad el előlem?

A lány felkészült erre a vádra. Sokszor lejátszotta fejben a jelenetet, mert sejtette, hogy a férfi egyszer vissza fog jönni. Ezért írta meg azokat a leveleket, amelyekben megvallotta a gondolatait, tapasztalatait és érzéseit Amalia születése óta. Levelek, amelyeket soha nem küldött el, mert a gyermeke apjának címezte őket. Az előtte álló férfi viszont idegen volt.

– Egyszerűen megléptél, és nem sokkal később letartóztattak. Hogy hagyhattam volna a gyermekemet egy olyan emberre, akit alig ismertem, és aki hosszú időre börtönbe vonult?

– Ártatlan voltam – nyögte Dimitri elkínzottan.

– Ezt akkor még nem tudtam! Amikor megtudtam… – Anna nagy levegőt vett, hogy megnyugodjon. – Inkább reggel beszélgessünk tovább. Aludnunk kell. Nekem legalábbis szükségem van rá.

Dimitri bólintott, és a lány a legkisebb szobába vezette. Csakhogy nem volt felkészülve az emlékekre, amelyek megrohanták – az utolsó éjszakáéra, amelyet a férfi ebben a házban töltött.

Akkor robbant be az életébe, amikor ő nagyon kétségbeesett volt. Tehetetlenül állt a tény előtt, hogy nemcsak az apja hagyta cserben, hanem már az anyja is. Csak egy éjszakát akart, amikor nem kell másért felelősséget vállalnia, vagy más igényeit a sajátjai fölé helyeznie.

Csak egy ital, egy csók, egy érintés…

Egyetlen éjszaka, mondta magának, miután Dimitri olyan élvezetekben részesítette, amilyenekben soha nem volt része.

Micsoda hazugság!

Egyedül ébredt, és megfogadta, hogy soha többé nem gyengül el. Azt az éjszakát azonban soha nem bánta meg, mert ennek köszönhette Amaliát.

Dimitri körülnézett. A szoba alig volt nagyobb, mint a börtöncellája, de Anna kimerült tekintete meghatotta. Nem jelentkezett be előre, és harciasan rátámadt, hogy elvegye tőle a gyermekét.