A VAJÁK-SOROZAT KÖTETEI

AJÁNLOTT OLVASÁSI SORREND SZERINT

Az utolsó kívánság

A végzet kardja

Viharidő

VAJÁK-SAGA

Tündevér

A megvetés ideje

Tűzkeresztség

Fecske-torony

A tó úrnője

A fordítás Andrzej Sapkowski: Wieża Jaskółki c. műve alapján készült.

Fordította: Hermann Péter

Tördelte: Kovács Mária

Nyelvi lektor: Pákh Katalin

Borítófestmény: Tikos Péter

Borítótipográfia: Szabó Vince

Korrektor: Kolozsvári Zsófia, Czene István

Copyright © by Andrzej Sapkowski, 1997

Published by arrangement with Patricia Pasqualini Literary Agency.

Hungarian translation © Hermann Péter, 2017, 2020

Borítófestmény © Tikos Péter, 2020

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2020

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-406-957-7

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Gyászfekete éjen értek Dun Dâre-ba

Hol az ifjú vajáklány rejtekre lelt

Szorosan kerítették be a falut

Szökni szerintük nem lehetett

Gyászfekete éjen árulás adta volna kezükbe

De hasztalan reméltek sikert

Sápadt hajnalra a fagyos úton

Harminc tetem hevert

Koldusének arról a szörnyű vérengzésről, amely Dun Dâre-ban esett meg Saovine éjjelén

– Mindent meg tudok neked adni, amit csak kívánsz – mondta a jósnő. – Vagyont, hatalmat és jogart, dicsőséget, hosszú és boldog életet. Válassz.

– Nem kell nekem se gazdagság, se dicsőség, se hatalom, se jogar – válaszolt a vajáklány. – Ló kell nekem, legyen fekete és utolérhetetlen, mint az éjjeli vihar. Kard kell nekem, legyen fényes és éles, mint a holdsugár. Sötét éjjel akarok általiramodni fekete lovammal a világon, fénylő kardommal meg akarom törni a Gonosz és a Sötétség hatalmát. Így akarom.

– Olyan lovat adok neked, amely feketébb lesz az éjszakánál és sebesebb az éjjeli viharnál – szólt a jósnő. – Olyan kardot adok neked, amely fényesebb és élesebb lesz a holdsugárnál. De nem kevés, amit kívánsz, vajáklány, drágán kell ezért megfizetned.

– Mivel? Hisz nincs semmim.

– A véreddel.

Flourens Delannoy, Mondák és mesék

ELSŐ FEJEZET

Köztudott, hogy a Világmindenség – akár az élet – körben forog. A kör kerületén nyolc mágikus pont van kijelölve, ezek teljes fordulatot tesznek meg éves ciklusban. A kör kerületén egymással pontosan szemközti párokban elhelyezkedő pontok a következők: Imbaelk – vagyis Rügyfakadás, Lammas – vagyis Érlelődés, Belleteyn – Virágzás, végül Saovine – Pusztulás. A körön két Solsticium, azaz Napforduló is meg van jelölve: a téli, a Midinvaerne, és a Midaëte, a nyári. Van még két Equinoctium, azaz Napéjegyenlőség: Birke, a tavaszi, és Velen, az őszi. Ezek a dátumok nyolc részre osztják a kört – így osztja fel az évet a tündenaptár is.

Azok az emberek, akik a Jaruga és a Pontar torkolatánál értek partot, magukkal hozták a saját holdnaptárukat, amely az évet tizenkét hónapra osztja fel, ez képezi a földműves munkájának éves ciklusát – a kezdettől, a januári első kapavágástól a befejezésig, amikor a fagy tömör tömbbé keményíti a talajt. Mégis, noha az emberek másként osztották fel az évet, és másként számolták a dátumokat, elfogadták a tündekört és az annak kerületén található nyolc pontot. A tündenaptárból átvett Imbaelk és Lammas, Saovine és Belleteyn, a két Napforduló és a két Napéjegyenlőség az embereknél is fontos ünnep, szertartásos dátum lett. Úgy magasodtak ki a többi dátum közül, ahogy a magányos fa magasodik ki a sík réten.

Ezek a dátumok ugyanis a mágia által magasodnak ki.

Soha nem volt titok – ma sem az –, hogy ez a nyolc dátum olyan napot és éjszakát jelöl, amikor kiváltképpen megerősödik a varázslatos aura. Ma már senki sem furcsállja a nyolc dátummal együtt járó mágikus tüneményeket és rejtélyes jelenségeket, különösen az Equinoctium és a Solsticium idején. Ezeket a jelenségeket már mindenki megszokta, és ritkán váltottak ki nagyobb izgalmakat.

De ebben az évben másként történt.

Ebben az évben az emberek szokás szerint családi ünnepi vacsorával tisztelték meg az Equinoctiumot, ilyenkor az éves termés lehető legtöbb gyümölcsének kellett az asztalra kerülnie, mindenből legalább egy csipetnyinek. Így diktálta a szokás. Miután elfogyasztották a vacsorát, és megköszönték a termést Melitele istennőnek, az emberek pihenni tértek. És ekkor vette kezdetét a borzalom.

Kicsivel éjfél előtt iszonyú kavarodás támadt, átkozottul nagy vihar tört ki, a csaknem földig hajló fák süvítésén, a tetőgerendák recsegésén és az ablaküvegek ropogásán áthallatszottak a kísérteties üvöltések, kiáltozások és vonítások. Az égen vágtató fellegek fantasztikus formákat öltöttek, leggyakrabban nyargaló lovak és egyszarvúak alakja bukkant fel újra és újra. Jó órába telt, mire az orkán lecsendesült, és a bekövetkező hirtelen csendességben az éjszakát több száz lappantyú trillázása és szárnysuhogása élénkítette meg; ezek a titokzatos madarak a néphit szerint azért gyűlnek egybe, hogy a haldoklók fölött eldalolják démoni siratójukat. A lappantyúk kórusa ezúttal olyan számos és hangos volt, mintha az egész világ pusztulóban lett volna.

A lappantyúk vad hangokkal énekelték a siratót, miközben a mennyboltot felhők takarták el, kioltva a maradék holdfényt is. Ekkor felüvöltött az iszonyú beann’shie, a hirtelen és erőszakos halál hírnöke, a fekete égbolton pedig keresztülvágtatott a Zord Vadászat – lángoló szemű kísértetek vonultak fel lócsontvázaikon, a menetben ide-oda csapkodtak a rongyos köpenyek és zászlók. A Zord Vadászat pár évente, ahogy most is, begyűjtötte a zsákmányát, de ez évtizedek óta nem volt ilyen borzalmas – csak Novigradban több mint húszan tűntek el, hírük-nyomuk sem maradt.

Amikor a Vadászat elvágtatott, és szétoszlottak a felhők, az emberek meglátták a Holdat – fogyóban volt, amint Napéjegyenlőség idején lenni szokott. De ezen az éjjelen a Hold vérszínű volt.

Az egyszerű népnek a napéjegyenlőségi jelenségekre több magyarázata is volt, amelyek alaposan eltérőek voltak, a régiókra jellemző démonológiától függően. Az asztrológusoknak, a druidáknak és a varázslóknak is megvoltak a maguk magyarázatai, de ezek többségükben hibásak, hevenyészve összetákoltak voltak. Kevesen, rendkívül kevesen voltak, akik ezeket a jelenségeket össze tudták kötni a valódi tényekkel.

A Skellige-szigeteken például a nagyon babonás kevesek a ritkaságszámba menő eseményekben a Tedd Deireadh, a Végidő jelét látták, amelyet megelőz a Ragh nar Roog-i csata, a Fény és a Sötétség végső összecsapása. Azt a heves vihart, amely az Őszi Napéjegyenlőség éjszakáján csapott le a szigetekre, a babonások a szörnyű Morhöggi Naglfar, a hullák körmeiből épített, a Káosz kísérteteinek és démonainak seregét szállító drakkar orra által keltett hullámnak vélték. A műveltebbek vagy tájékozottabbak viszont az égbolt és a tenger tombolását Yennefer, a gonosz varázslónő személyével és borzalmas halálával kapcsolták össze. Mások pedig – a még tájékozottabbak – a háborgó tengerben annak jelét látták, hogy éppen halálán van valaki, akinek az ereiben Skellige és Cintra királyainak vére csörgedezik.

Az őszi Equinoctium éjszakája széles e világon mindenütt a jelenések, rémálmok és látomások éjszakája volt, hirtelen, fulladozó és rettegéssel teli felriadások agyonizzadt és agyongyűrött párnákon eltöltött éjszakája. A látomások és felriadások nem kímélték a legműveltebb főket sem – az Aranytornyos Nilfgaardban kiáltva ébredt Emhyr var Emreis császár. Északon, Lan Exeterben kiugrott az ágyból Esterad Thyssen király, felébresztvén ezzel hitvesét, Zuleyka királynét. Tretogorban felhökkent és tőréért nyúlt Dijkstra vezérkém, felébresztvén ezzel a kincstárügyi miniszter hitvesét. Montecalvo várában damaszt ágyneműjéből serkent fel Filippa Eilhart, a varázslónő, nem ébresztvén fel ezzel de Noailles gróf hitvesét. Többé-kevésbé hirtelen riadt fel Yarpen Zigrin törp Mahakamban, az öreg Vesemir vaják hegyi erődjében, Kaer Morhenben, Fabio Sachs banktisztviselő Gors Velen városában, Crach an Craite fejedelem a Ringhorn drakkar fedélzetén. Felébredt Fringilla Vigo varázslónő Beauclair várában, felébredt Sigrdrifa papnő Freyja istennő szentélyében Hindarsfjall szigetén. Felébredt Daniel Etcheverry, Garramone grófja Maribor ostromlott erődjében. Zyvik, a Szürke Csapat tizedese a Ban Gleann erődben. Dominik Bombastus Houvenaghel kereskedő a Claremont nevű városkában. És sokan, sokan mások.

Kevesen voltak azonban, akik mindezeket az eseményeket és jelenségeket össze tudták kapcsolni valós, konkrét ténnyel. És konkrét személlyel. A véletlen műve, hogy közülük hárman egy fedél alatt töltötték az őszi Equinoctium éjszakáját. Melitele istennő ellanderi szentélyében.

•

– Lappantyúk… – nyögdécselt Jarre írnok, belebámulva a szentélyligetet borító sötétségbe. – Ezrével vannak, falkákban… Valakire halált kiáltanak… Az ő halálát… Haldoklik…

– Ne fecsegj ostobaságokat! – Triss Merigold hirtelen feléje fordult, felemelte ökölbe szorított kezét, egy pillanatra úgy látszott, meglöki vagy mellbe vágja a fiút. – Hiszel a buta babonákban? Szeptember végén járunk, a lappantyúk gyülekeznek költözés előtt! Egészen természetes!

– Haldoklik…

– Senki sem haldoklik! – kiáltott fel dühében elsápadva a varázslónő. – Senki, világos? Hagyd abba a locsogást!

A könyvtár folyosójára az éjjeli riadótól felébredt növendékek tódultak ki. Arcuk komoly volt és sápadt.

– Jarre! – Triss megnyugodott, vállon ragadta a fiút, és erősen megszorította. – Te vagy az egyetlen férfi a szentélyben. Mind rád figyelünk, támaszt és segítséget várunk tőled. Nem szabad félned, nem szabad pánikot keltened. Uralkodj magadon. Ne okozz nekünk csalódást.

Jarre mélyet lélegzett, csitítani próbálta a keze és a szája remegését.

– Ez nem félelem… – suttogta, kerülve a varázslónő tekintetét. – Én nem félek, én aggódom! Miatta. Láttam álmomban…

– Én is láttam – sziszegte Triss. – Ugyanazt álmodtuk, te meg én meg Nenneke. De erről egy szót se.

– Véres az arca… Mennyi vér…

– Hallgass, már kértelek rá. Jön Nenneke.

A főpapnő odalépett hozzájuk. Arcán fáradtság tükröződött. Néma kérdésére Triss tagadó fejrázással felelt. Észrevette, hogy Jarre kinyitja a száját, megelőzte.

– Sajnos semmi. Amikor a Zord Vadászat átrepült a szentély fölött, majdnem mindenki fölébredt, de egyiküknek sem voltak látomásai. Még olyan ködös sem, mint nekünk. Menj aludni, fiú, itt semmi dolgod. Lányok, mindenki a dormitóriumba!

Két kézzel kezdte az arcát meg a szemét dörzsölgetni.

– Eh… Equinoctium! Átkozott éjszaka… Menj lefeküdni, Triss. Semmit sem tudunk csinálni.

– Ez a tehetetlenség – szorította ökölbe a varázslónő a kezét – őrületbe kerget. Ha arra gondolok, hogy ő valahol szenved, hogy vérzik, hogy veszélyben van… A fenébe, ha tudnám, mit csináljak!

Nenneke, a Melitele-szentély főpapnője elfordult.

– Próbáltál imádkozni?

•

Délen, jóval az Amell-hegységen túl, Ebbingben, a Pereplutnak nevezett vidéken, a Velda-, a Lete- és az Arete-folyóktól szabdalt terebélyes lápmezőn, Ellander városától és a Melitele-szentélytől nyolcszáz mérföldnyi varjúröptényi távolságban hirtelen ébredt fel hajnali rémálmából Vysogota, a vén remete. A felriadt Vysogota a világért sem volt képes felidézni magában az álom tartalmát, de szokatlan nyugtalansága nem hagyta visszaaludni.

•

– Hideg van, hideg, hideg – morogta fennhangon Vysogota, miközben a nádasba vágott ösvényen lépkedett. – Hideg, hideg, brrrr.

A következő csapda is üres volt. Egyetlen pézsmapocok sem akadt. Kivételesen balszerencsés a vadászat. Vysogota letisztította a csapdáról az iszapot meg a békalencsét, közben átkokat mormolt, náthásan szívogatta az orrát.

– Hideg, brrr, hu-hu – hajtogatta, a mocsár széle felé tartva. – És még csak szeptember van! És még csak négy napja volt az Equinoctium! Ha, amióta élek, nem emlékszem ilyen hideg szeptember végére. De hisz elég hosszú ideje élek!

A következő – és már az utolsó előtti – csapda is üres volt. Vysogotának már káromkodni sem volt kedve.

– Alighanem úgy áll a dolog – locsogott menet közben –, hogy az időjárás évről évre hidegebb lesz. Most meg úgy tűnik, a lehűlés hatása lavinaszerűen fog felgyorsulni. Ha, a tündék ezt már rég előre látták, de ki hitt a tündék jóslatainak?

Az öreg feje fölött megint szárnysuhogás hallatszott, szürke alakok tűntek tova hihetetlenül gyorsan. A mocsár fölött gomolygó ködben megint felhangzott a lappantyúk vad, szaggatott, gyors szárnycsapkodással kísért trillázása. Vysogota nem törődött a madarakkal. Nem volt babonás, lappantyúk pedig mindig jócskán voltak a mocsarakban, kivált hajnaltájt röpködtek olyan sűrűn, hogy félő volt, nekirepülnek az ember fejének. No, talán nem mindig voltak olyan sokan, mint ma, talán nem mindig kiáltoztak ennyire vészjóslóan… De annyi baj legyen, mostanában a természet fura trükköket művel, egyik kuriózum követte a másikat, mindegyik szokatlanabb volt az előzőnél.

Éppen az utolsó – üres – csapdát húzta ki a vízből, amikor meghallotta egy ló nyerítését. A lappantyúk hirtelen, mintegy vezényszóra elhallgattak.

A perepluti lápvidéken akadtak száraz, magasabban fekvő zsombékos szigetek, fekete nyír, éger, vörös meg sárga virágú som, kökény burjánzott rajtuk. A legtöbb zsombékot olyan szorosan vette körül az ingovány, hogy teljesen lehetetlen volt megközelíteni lóval, ha a lovas nem ismerte az utat. Ám a nyerítés – Vysogota megint meghallotta – pont egy ilyen zsombék felől hallatszott.

Kíváncsisága legyűrte az óvatosságát.

Vysogota nemigen igazodott el a lovak fajtái között, de esztéta volt, képes volt felismerni és értékelni a szépséget. A fekete ló, amelynek szőre antracitként csillogott, és amelyet a nyírfák törzse előtt pillantott meg, csodálatosan szép volt. A szépség valódi kivonata volt. Annyira gyönyörű, hogy szinte irreálisnak tűnt.

De igazi volt. És teljesen igazi volt az is, ahogy csapdába ragadt, a kantár és a gyeplő belebonyolódott a som vérvörös, kusza ágaiba. Amint Vysogota közelebb ment, a ló fülét hegyezve toppantott, még a talaj is beleremegett, megrázta mutatós fejét, közben ide-oda forgolódott. Most már látható lett, hogy kanca. És más is látható lett. Olyasmi, amitől Vysogota szíve őrült dörömbölésbe kezdett, torkát az adrenalin láthatatlan harapófogója szorította össze.

A ló mögött egy lapos gyökéren holttest hevert.

Vysogota ledobta a zsákját. És elszégyellte magát, mert az első gondolata az volt: megfordulni és menekülni. Nagy óvatosan ment közelebb, mert a fekete kanca toporzékolt, fülét lelapította, zabláját rángatta, vicsorgott, és csak a kellő alkalomra várt, hogy megharapja vagy megrúgja.

A holttest egy tizenéves fiú teteme volt. Arcával a föld felé feküdt, az egyik keze a teste alá szorult, a másik oldalra nyúlt, ujjai a homokba mélyedtek. A fiún szarvasbőr zeke, szoros bőrnadrág és csatos, térdig érő, puha tündecsizma volt.

Vysogota lehajolt, és a hulla ebben a pillanatban hangosan felnyögött. A fekete kanca hosszan nyerített, patáival a földet kapálta.

A remete letérdelt, óvatosan megfordította a sebesültet. Ösztönösen mozdította meg a fejét, és felszisszent, amikor meglátta azt a piszok és alvadt vér alkotta iszonyú maszkot, amely a fiú arcának a helyén volt. Gyöngéden letörölte a mohát, leveleket, homokot a nyirkos nyál borította ajkakról, megpróbálta leszedni az arcról a fürtökbe keményedett, vértől ragacsos hajszálakat. A sebesült tompán felnyögött, megfeszült. És reszketni kezdett. Vysogota félrehajtotta a haját az arcáról.

– Lány – szólalt meg fennhangon, hitetlenkedve annak láttán, ami az orra előtt volt. – Ez lány.

•

Ha aznap valaki alkonyat után csöndben odalopózott volna a mocsárban rejtőző, besüppedt, mohlepte zsúptetejű kunyhóhoz, ha belesett volna az ablaktáblák résein keresztül, a faggyúgyertya halvány fényében vastag kötéssel bebugyolált fejű kamaszlányt pillanthatott volna meg, amint merev, csaknem halotti mozdulatlanságban fekszik egy bőrrel borított tábori ágyon. Láthatott volna egy hegyes, ősz szakállú öreget is, akinek vállig érő, hosszú fehér haja jóval a ráncokkal barázdált homlokának folytatását képező kopasz tarkójáról nőtt le. Azt is megfigyelhette volna, hogy az öreg újabb gyertyát gyújt meg, homokórát tesz az asztalra, kihegyezi tollát, egy pergamen lap fölé hajol. Hogy eltöpreng, és valamit motyog magában elgondolkozva, miközben le sem veszi a szemét az ágyon fekvő lányról.

De ez nem volt lehetséges. Senki sem láthatta volna. A remete Vysogota kunyhója jól el volt rejtve az ingoványban. Az örökké ködös pusztaságban, ahová senki sem merészkedett.

•

– Jegyezzük fel – Vysogota megmerítette tollát a tintában – a következőt. A műtét utáni harmadik óra. Diagnózis: vulnus incisivum, vágott seb, melyet nagy erejű, feltehetően görbe pengéjű, ismeretlen, éles tárgy okozott. Az arc bal felén terül el, a szemgödör alatt kezdődik, átszeli az arcot, és a fül alatti rágóizmok tájékáig ér. Legmélyebb a seb, mert egészen a csonthártyáig ér az elején, a szemüreg alatti járomcsonton. A sebesüléstől a seb első ellátásáig eltelt idő feltételezhetően tíz óra.

Megcsikordult a pergamenen a toll, de a csikorgás nem tartott tovább pár pillanatnál. És pár sornál. Vysogota nem mindent tartott lejegyzésre érdemesnek, amit fennhangon mondott.

– Visszatérve a seb kezelésére – folytatta az öreg kisvártatva, belebámulva a gyertya pislákoló, füstölgő lángjába – jegyezzük fel a következőket. Nem vágtam fel a sérülés peremét, csak arra szorítkoztam, hogy eltávolítsak néhány vértelen foszlányt és persze a vérrögöket. A sebet átmostam fűzfakéreg-kivonattal. Eltávolítottam a szennyeződéseket és az idegen testeket. Varratokkal láttam el. Kenderből. Másféle cérnával, legyen ez feljegyezve, nem rendelkeztem. Hegyi árnikás borogatást alkalmaztam, és muszlinkötést raktam fel.

A szobán egy egér szaladt keresztül. Vysogota egy kenyérdarabkát dobott neki. Az ágyon fekvő lány nyugtalanul lélegzett, álmában nyögdécselt.

•

– A kezelés utáni nyolcadik óra. A beteg állapota: változatlan. Az orvos állapota… Illetve az enyém, javult, aludtam ugyanis egy keveset… Folytathatom a feljegyzéseket. Illendő ugyanis e lapokon elhelyezni némi információt a páciensemről. Az utódoknak. Már amennyiben bármilyen utód eljut ezekbe a mocsarakba, mielőtt minden elrothad és porrá mállik.

Vysogota nagyot sóhajtott, bemártotta a tollat, majd beletörülte a tintatartó szélébe.

– Ami pedig a pácienset illeti – mormogta –, légyen feljegyezve a következő. Amennyire látszik, nagyjából tizenhat éves, magas, mérsékelten karcsú termetű, de semmi esetre sem vézna, fogyatékos táplálkozásra ez nem utal. Az izomzat és a fizikai felépítés inkább ifjú tündelányra jellemző, de nem állapítható meg semmilyen félvér jelleg… még negyedvér sem. Köztudott, hogy a tündevér alacsonyabb aránya nem feltétlenül hagy nyomot.

Vysogota mintha csak most jött volna rá, hogy nem írt az ívre egyetlen rúnát, egyetlen szót sem. Megérintette a tollal a papírt, de a tinta kiszáradt. Az öreget azonban ez egyáltalán nem bosszantotta.

– Kerüljön feljegyzésre az is – folytatta –, hogy a lány soha nem szült. De valamint az is, hogy a testen nincs semmiféle régi jel, sebhely, forradás, semmi olyan nyom, amilyet nehéz munka, baleset, kockázatos életmód hagy maga után. Hangsúlyozom: régi nyomokról van szó. Friss sebekből bőven van a testén. A lányt verték. Megkorbácsolták, és aligha atyai kéz tette. Valószínűleg meg is rugdalták.

– A testén találtam egy eléggé furcsa különös ismertetőjelet is… Hmmm… Jegyezzük ezt fel, a tudomány javára… A lány lágyéktájára, közvetlenül a szeméremdomb mellé egy vörös rózsát tetováltak.

Vysogota alaposan megvizsgálta a kihegyezett toll végét, mielőtt belemártotta volna a tintatartóba. Ezúttal azonban nem felejtette el, mi célból tette ezt – sebesen, egyenes sorokban kezdte teleróni az ívet dőlt betűivel. Addig írt, ameddig a tolla ki nem száradt.

– Félig eszméletlen állapotban beszélt és kiabált – folytatta. – A kiejtése és a beszédmódja, ha figyelmen kívül hagyjuk az obszcén bűnözőzsargon sűrűn közbevetett kifejezéseit, meglehetősen közönséges, nehezen helyhez köthető, de megkockáztatnám azt a megállapítást, hogy inkább északi, mint déli jellegű. Egyes szavak…

A toll megint megcsikordult a pergamenen, túl kevés idő telt el ahhoz, hogy mindazt le tudja írni, amit pár pillanattal korábban elmondott. Ezután pontosan ott folytatta monológját, ahol abbahagyta.

– Egyes szavakat, neveket és fogalmakat, amelyeket a lány lázálmában dadogott összevissza, érdemes emlékezetbe vésni. És megvizsgálni. Minden arra mutat, hogy nagyon, de nagyon nem hétköznapi személy talált utat az öreg Vysogota kunyhójába…

Egy pillanatra elhallgatott, fülelt egy kicsit.

– Csak hát – morogta – nehogy az út végének bizonyuljon számára az öreg Vysogota kunyhója.

•

Vysogota a pergamen fölé hajolt, és ismét ráillesztette tollát, de nem írt le semmit, egyetlen rúnát sem. Az asztalra dobta a tollat. Egy pillanatig lihegve, haragosan mormogott valamit, krákogott. Az ágyra nézett, az onnan érkező hangokra figyelt.

– Meg kell állapítani, és fel kell jegyezni – mondta fáradt hangon –, hogy a helyzet nagyon rossz. Valamennyi igyekezet és eljárás elégtelennek, az erőfeszítések pedig meddőnek bizonyulhatnak. Félelmem megalapozott volt. A seb elfertőződött. A lánynak magas láza van. A heveny gyulladás állapotának már három kardinális megnyilvánulása lépett fel. Rubor, calor és tumor e pillanatban szemmel és érintéssel is könnyen megállapítható. Amikor elmúlik a kezelés utáni sokk, megjelenik a negyedik jelenség is: a dolor. Kerüljön feljegyzésre, hogy közel fél évszázad telt el, amióta elkezdtem orvosi gyakorlatot folytatni, ezek az évek rányomták bélyegüket az emlékezetemre és ujjaim ügyességére. Nem tudok sokat tenni, még kevesebb, amire lehetőségem van. A kevésnél is kevesebb az eszközöm és a gyógyszerem. Minden reményem a fiatal szervezet védekező mechanizmusában van…

•

– A kezelés utáni tizenkettedik óra. A várakozásnak megfelelően megérkezett a fertőzés negyedik kardinális megnyilvánulása: a dolor. A beteg kiáltozik fájdalmában, a láz és a hideglelés fokozódik. Nincs semmim, semmiféle szer, amit adhatnék neki. Van némi datúra-elixírem, de a lány túl gyönge hozzá, hogy túlélhesse a hatását. Van egy kis aconitumom is, de az aconitum egész biztosan megölné.

•

– A kezelés utáni tizenötödik óra. Hajnalodik. A beteg eszméletlen. A láz gyorsan emelkedik, a hideglelés erősödik. Ezen kívül heves arcizomgörcsök lépnek fel. Ha ez tetanusz, a lány elveszett. Reménykedjünk azonban, hogy az arcideg… Vagy a háromosztatú ideg. Vagy mind a kettő… Ebben az esetben a lány megrútul… De életben marad…

Vysogota a pergamenre tekintett, nem írt rá egyetlen rúnát, egyetlen szót sem.

– Feltéve – szólalt meg tompa hangon –, hogy túléli a fertőzést.

•

– A kezelés utáni huszadik óra. A láz emelkedik. A rubor, a calor, a tumor és a dolor, úgy tűnik, tetőpontjára ér. De a lánynak nincs esélye rá, hogy túlélje, hogy megérje, amíg egyáltalán ez a tetőzés bekövetkezik. Ezennel feljegyzem tehát… Én, Corvói Vysogota, nem hiszek az istenek létezésében. De ha véletlenül léteznének, vegyék gondjukba ezt a lányt. És bocsássák meg, amit tettem… Ha, amit tettem, tévedésnek bizonyulna.

Vysogota lerakta a tollat, megdörzsölte duzzadt, viszkető szemhéját, ökölbe szorított kézzel nyomogatta a halántékát.

– Datúra és aconitum keverékét adtam be neki – mondta tompa hangon. – Az eljövendő órák eldöntenek mindent.

•

Az öreg nem aludt, csak elbóbiskolt, szendergéséből nyögésekkel kísért kopogás és zörgés zaja keltette fel. A nyögdécselés inkább dühösnek, mint fájdalmasnak tetszett.

Kint hajnalodott, az ablaktáblákon vékony fénysugár szűrődött be. A homokóra alja csurig megtelt, mégpedig jó rég – Vysogota szokása szerint elfelejtette megfordítani. A mécses alig pislákolt, a tűzhely rubinvörös parazsa alig világította meg a szobasarkot. Az öreg felkelt, félrehúzta a pokrócokból rögtönzött paravánt, amellyel az ágyat kerítette el a helyiség többi részétől, hogy a beteg lány nyugalmát biztosítsa.

A beteg már fel tudott tápászkodni a padlóról, ahová épp az imént esett le, összegörnyedve ült a vacka szélén, az arcát próbálta megvakarni a kötés alatt. Vysogota megköszörülte a torkát.

– Megkértelek, hogy ne kelj fel. Túlságosan legyengültél. Ha kell valami, szólj. Mindig a közelben vagyok.

– Pont azt nem akarom, hogy a közelben légy – szólalt meg a lány félhangosan, de teljesen tisztán. – Pisilni akarok.

Amikor az öreg visszajött, hogy kivigye az éjjeliedényt, a lány hanyatt fekve hevert az ágyon, a homlokára és nyakára tekert kötésnek az arcára ragasztott végét piszkálta. Vysogota kisvártatva megint bejött, a lány ugyanabban a pozitúrában volt.

– Négy nap volt? – kérdezte a mennyezetre bámulva.

– Öt. Majdnem egy napja már, hogy utoljára beszélgettünk. Egy egész napot átaludtál. Ez jó. Szükséged van az alvásra.

– Jobban érzem magam.

– Örülök, hogy ezt hallom. Levesszük a kötést. Segítek felülni. Fogd meg a kezem.

A sebek szépen hegedtek és száradtak, ezúttal alig okozott fájdalmat, amikor letépte a kötést a varasodó bőrről. A lány óvatosan megérintette az arcát. Elfintorodott, de Vysogota tudta, hogy most nem csak fájdalmában. Minden alkalommal újra megbizonyosodott róla, hogy mekkora a sérülése, tisztában volt vele, hogy a sebei komolyak. Rémülettel vette tudomásul, hogy amit érzett, amikor odanyúlt, az nem puszta lázálom volt.

– Van valami tükörféléd?

– Nincs – hazudta az öreg.

A lány ránézett, talán először volt teljesen magánál.

– Ez azt jelenti, hogy ennyire nagy a baj? – kérdezte, miközben óvatosan végigsimította ujjait a varratokon.

– A sérülés nagyon nagy felületű – dadogta az öreg, mérges volt magára, hogy egy kölyök előtt magyarázkodik és bizonykodik. – Az arcod még mindig nagyon fel van dagadva. Pár nap múlva kiveszem a varratokat, addig árnikát teszek rá, meg fűzfakéreg-kivonatot. Nem kötöm már be a fejedet egészen. Szépen gyógyul. Tényleg szépen.

A lány nem válaszolt. Az ajkát és az állkapcsát mozgatta, összeráncolta az arcát, fintorokat vágott, próbálgatta, mit engednek és mit nem a sebei.

– Galamblevest főztem. Eszel?

– Eszem. De most egyedül próbálom meg. Megalázó, ha valakit úgy etetnek, mintha béna volna.

Jó hosszú ideig evett. Óvatosan emelte a szájához a fakanalat, akkora igyekezettel, mintha két font súlyú lett volna. De boldogult Vysogota segítsége nélkül is, aki nagy érdeklődéssel bámulta. Vysogota kíváncsi természetű volt – csak úgy égett a kíváncsiságtól. Tudta, hogy amint a lány ismét egészséges lesz, elkezdődhet kettőjük között az eszmecsere, amely fényt deríthet erre a titokzatos ügyre. Tudta ezt, és alig várta, hogy bekövetkezzék. Túl régen élt egyedül a pusztában.

A lány befejezte az evést, a párnájára hanyatlott. Kis ideig mereven nézte a mennyezetet, majd elfordította a fejét. Szokatlanul nagy zöld szeme, ahogy Vysogota ismét megállapította, ártatlan gyermek arcát láttatta, kiáltó ellentétben voltak ezzel a most rajta éktelenkedő szörnyű sebek. Vysogota ismerte ezt a típusú szépséget – nagy szemű örök gyerek, ösztönösen is rokonszenvet keltő arckifejezés. Örök kislány, még akkor is, amikor a huszadik, sőt, a harmincadik születésnapja is rég feledésbe merült. Igen, Vysogota jól ismerte ezt a típusú szépséget. A második felesége volt ilyen. A lánya volt ilyen.

– Menekülnöm kell innen – szólalt meg hirtelen a lány. – Méghozzá sürgősen. Üldöznek. Hiszen tudod.

– Tudom – bólintott. – Ez volt az első szavad, és a látszat ellenére nem beszéltél félre. Pontosabban az első szavaid egyike. Először a lovadról és a kardodról kérdeztél. Ebben a sorrendben. Amikor biztosítottalak róla, hogy a ló meg a kard is jó kezekben van, arra kezdtél gyanakodni, hogy valami Bonhart cimborája vagyok, és nem gyógyítani foglak, hanem a remény kínjainak vetlek alá. Amikor nem kis fáradsággal eloszlattam a tévedésedet, bemutatkoztál, hogy Falkának hívnak, és megköszönted, hogy megmentettelek.

– Akkor jó. – A lány elfordította párnán nyugvó fejét, mintha kerülni szeretné, hogy az öreg szemébe kelljen néznie. – Akkor jó, hogy nem felejtettem el megköszönni. Ködösen emlékszem csak erre. Nem tudom, mi volt a valóság, és mi az álom. Tartottam tőle, hogy nem köszöntem meg. Nem Falkának hívnak.

– Ezt is megtudtam, bár merő véletlenségből. Lázas voltál, úgy beszéltél.

– Szökevény vagyok – mondta meg sem fordulva. – Menekült. Veszélyes nekem menedéket nyújtani. Veszélyes tudni, mi az igazi nevem. Lóra kell ülnöm, hogy elmenekülhessek, mielőtt itt a nyomomra bukkannának…

– Az előbb – mondta az öreg szelíden – az is gondot okozott, hogy az éjjeliedényre ülj. Nemigen látom, hogyan tudnál lóra ülni. De biztosítalak róla, itt nem vagy veszélyben. Senki sem bukkan itt a nyomodra.

– Biztos, hogy üldöznek. Követik a nyomaimat, átfésülik a környéket…

– Nyugodj meg. Minden nap esik, senki sem találja meg a nyomaidat. A pusztában vagy, egy remetelakban. Remete házában, aki kivonult a világból. Úgy, hogy a világnak se legyen könnyű rátalálnia. Ha azonban úgy kívánod, találhatok rá módot, hogy hírt adjak rólad a szeretteidnek vagy a barátaidnak.

– Azt sem tudod, ki vagyok…

– Sebesült lány vagy – vágott a szavába. – Olyanok elől menekülsz, akik nem riadnak vissza tőle, hogy megsebesítsenek egy lányt. Kívánod, hogy közvetítsek valamilyen üzenetet?

– Nincs kinek – válaszolta a lány rövid szünet után, Vysogota jól hallotta, mennyire megváltozott a hangja. – A barátaim meghaltak. Mindet meggyilkolták.

Nem reagált.

– Én a halál vagyok – folytatta különös hangszínnel. – Bárki, aki velem kapcsolatba kerül, meghal.

– Nem mindenki – ellenkezett az öreg, miközben figyelmesen vizsgálgatta a lányt. – Bonhart sem, akinek a nevét kiabáltad lázálmodban, aki elől most menekülni akarsz. Érintkezésetek inkább neked volt ártalmadra, mint neki. Ő… sebesítette meg az arcod?

– Nem – szorította össze a lány a száját, hogy elfojtson valamit, ami éppúgy lehetett nyögés, mint káromkodás. – Az arcomon a Kuvik ejtett sebet. Stefan Skellen. Bonhart viszont… Bonhart jóval komolyabban sebzett meg. Mélyebben. Erről is beszéltem lázálmomban?

– Nyugodj meg. Legyengültél, kerülnöd kellene az erős felindulást.

– Ciri a nevem.

– Csinálok neked árnikaborogatást, Ciri.

– Állj meg csak… egy pillanat. Adj valami tükörfélét.

– Mondtam neked…

– Kérlek!

Az öreg beleegyezett, arra a következtetésre jutott, hogy ez a helyes, hogy ezt nem lehet elodázni. Még a mécsest is odavitte. Hogy a lány jobban lássa, mit tettek az arcával.

– Na igen – szólalt meg elváltoztatott, akadozó hangon. – Na igen. Pont olyan, amilyennek gondoltam. Majdnem olyan, amilyennek gondoltam.

Vysogota kiment, összehúzva maga mögött a pokrócokból rögtönzött paravánt.

A lány igyekezett halkan zokogni, hogy az öreg ne hallja meg. Nagyon igyekezett.

•

Másnap Vysogota kiszedte a varratok egyik felét. Ciri az arcát tapogatta, fel-felszisszenve, mint a kígyó, panaszolta, hogy nagyon fáj a füle, és hogy a nyaka az állkapcsa tájékán rendkívül érzékeny. De azért felkelt, felöltözött, és kiment az udvarra. Vysogota nem tiltakozott. Kikísérte. A lány nem szorult segítségre vagy támaszra. Egészséges volt, és sokkal erősebb, mint feltételezni lehetett volna.

Csak kint szédült meg, nekitámaszkodott az ajtófélfának.

– De hisz… – Hirtelen elakadt a lélegzete. – De hideg van! Fagy már, vagy mi? Tél van már? Mennyi ideig feküdtem itt? Hetekig?

– Pontosan hat napig. Október hónap ötödik napján vagyunk. De nagyon hidegnek ígérkezik az október.

– Október ötödike? – Összeráncolta a homlokát, majd fájdalmában felszisszent. – Hogyhogy? Két hét…

– Micsoda? Milyen két hét?

– Nem fontos – vont vállat a lány. – Lehet, hogy összekeverek valamit… De talán nem is tévedés. Mondd csak, minek van ilyen szörnyű bűze?

– A bőröknek. Pézsmapocokra, borzra, nutriára és vidrára vadászom, a bőrüket kikészítem. Még a remetéknek is meg kell élniük valamiből.

– Hol a lovam?

– Az istállóban.

A fekete kanca hangos nyerítéssel köszöntötte az érkezőket, Vysogota kecskéje mekegve rákontrázott, amiből kihallatszott, igen csak elégedetlen azzal, hogy a hajlékát meg kell osztania egy másik lakóval. Ciri átölelte a ló nyakát, megpaskolta, megsimogatta a sörényét. A kanca prüszkölt, a szalmát kapálta a patájával.

– Hol a nyergem? A nyeregtakaróm? A lószerszám?

– Itt.

Az öreg nem tiltakozott, nem tett megjegyzéseket, nem mondta ki, mire gondol. Botjára támaszkodva hallgatott. Nem mozdult akkor sem, amikor a lány feljajdult, miközben megpróbálta felemelni a nyerget, egy arcizma sem rezdült, amikor amaz megingott a teher alatt, és hangos nyögéssel a szalmával behintett agyagpadlóra zuhant. Nem ment oda, nem segített neki felállni. Figyelmesen nézte.

– Na igen – szólalt meg a lány összeszorított fogakkal, ellökdösve magától a lovat, amely igyekezett bedugni az orrát a gallérja mögé. – Minden világos. De nekem menekülnöm kell innen, a fenébe is! Egyszerűen muszáj!

– Hová? – kérdezte az öreg fagyosan.

A lány megpiszkálta az arcát, még mindig a szalmán ült a leejtett nyereg mellett.

– Minél messzebbre.

Vysogota bólintott, mintha a válasz kielégítette volna, minden világos lett volna tőle, és nem maradt volna több töprengenivaló. Ciri nagy nehezen felállt. Meg sem próbált a nyereg és a lószerszám felé nyúlni. Csak azt ellenőrizte, van-e a kanca részére széna meg zab a vályúban, és egy szalmacsomóval törölgetni kezdte a ló hátát és oldalát. Vysogota csöndben várt, és nem hiába. A lány nekiszédült a tetőt tartó oszlopnak, halottfehérre sápadt. Az öreg szó nélkül odanyújtotta a botját.

– Nincs semmi bajom. Csak…

– Csak megszédültél, mert beteg vagy és gyönge, mint egy újszülött. Menjünk vissza. Feküdnöd kell.

•

Napnyugtakor Ciri, miután aludt jó pár órát, megint kiment. Vysogota épp a folyóról jött vissza, rábukkant a természetes szedersövénynél.

– Ne menj túl messzire a viskótól – szólt rá szemrehányóan. – Először is, túlságosan le vagy gyöngülve…

– Jobban érzem magam.

– Másodszor pedig veszélyes. Körülöttünk terjedelmes mocsár, végtelen nádas van. Nem ismered az ösvényeket, eltévedhetsz vagy elmerülhetsz az ingoványban.

– Te viszont – mutatott rá a lány a zsákra, amelyet az öreg vonszolt magával – persze ismered az ösvényeket. És nem is járkálsz el messzire, tehát a mocsár egyáltalán nem is olyan nagy. Bőröket készítesz ki a megélhetésért, ez világos. Kelpie, a kancám előtt zab van, de földeket itt nem látok. Tyúkot ettünk kásával. És kenyeret. Igazi kenyeret, nem lepényt. Kenyeret nem kapnál a prémvadászoktól. Tehát falu van a környéken.

– Hibátlan a következtetés – válaszolt az öreg nyugodtan. – Valóban, kapok élelmet a legközelebbi faluból. A legközelebbiből, de egyáltalán nincs az közel, a lápvidék peremén van. A mocsár egy folyóval határos. A bőröket ennivalóra cserélem, csónakon hozzák. Kenyeret, kását, lisztet, sót, sajtot, néha nyulat vagy tyúkot. Időnként híreket.

Kérdést nem kapott, így folytatta.

– Kétszer is járt a helységben az üldöző lovasok bandája. Először figyelmeztettek, nehogy valaki elbújtasson téged, tűzzel-vassal fenyegették meg a parasztokat, ha a faluban kapnának el. Másodjára jutalmat tűztek ki. A hulla megtalálásáért. Az üldözőid meg vannak győződve róla, hogy holtan heversz az erdőben valami szurdokban vagy hasadékban.

– És nem nyugszanak – mormogta a lány –, amíg meg nem találják a holttestet. Tudom én jól. Bizonyíték kell nekik, hogy meghaltam. Bizonyíték nélkül nem hagyják abba. Mindenütt kutakodni fognak. A végén ide is eljutnak…

– Nagyon fontos ez nekik – jegyezte meg az öreg. – Mondhatnám, rendkívül fontos…

A lány összeszorította a száját.

– Ne aggódj. Elmegyek, mielőtt itt rám találnának. Nem teszlek ki veszélynek… Ne félj.

– Miből gondolod, hogy félek? – vont vállat. – Hogy okom van félni? Ide nem talál el senki, itt senki sem bukkan rád. De ha kidugod az orrod a nádasból, egyenesen az üldözőid kezébe kerülsz.

– Egyszóval – a lány dacosan felszegte a fejét – itt kell maradnom? Ezt akartad mondani?

– Nem vagy fogoly. Elmehetsz, amikor csak akarsz. Pontosabban: amikor képes leszel rá. De itt is maradhatsz nálam, itt várhatsz. Az üldözők egyszer csak elunják. Mindig megunják, előbb-utóbb. Mindig. Hihetsz nekem. Értek én ehhez.

A lány zöld szeme megvillant, miközben végignézett rajta.

– Egyébként – bökte ki gyorsan, vállat vont, kerülte a lány tekintetét – azt teszel, amit akarsz. Ismétlem, nem tartalak fogságban itt.

– Ma aligha megyek el – prüszkölt a lány. – Gyönge vagyok… És mindjárt lemegy a nap… És hát nem ismerem az ösvényeket. Menjünk be hát a házba… Fázom.

•

– Azt mondtad, hat napig feküdtem itt nálad. Ez igaz?

– Miért hazudnék?

– Ne húzd fel az orrod. Megpróbálom kiszámolni a napokat… Megszöktem… Megsebesültem… Napéjegyenlőségkor. Szeptember huszonharmadikán. Ha jobban szeretsz tünde módra számolni, Lammas utolsó napján.

– Lehetetlen.

– Miért hazudnék? – kiáltott fel, és az arcához kapva feljajdult. Vysogota nyugodtan nézte.

– Nem tudom, miért – mondta hűvösen. – De valamikor orvos voltam, Ciri. Régen, de ma is meg tudom különböztetni a tízórás sebeket a négynapos sebektől. Szeptember huszonhetedikén találtam rád. Tehát szeptember huszonhatodikán sebesültél meg. Velen harmadik napján, ha jobban szeretsz tünde módra számolni. Három nappal az Equinoctium után.

– Pont Equinoctium napján sebesültem meg.

– Az nem lehet, Ciri. Nyilván összekeverted a dátumokat.

– Biztos, hogy nem. Neked van valami elavult remetenaptárad.

– Ahogy akarod. Olyan nagyon fontos ez?

– Nem. Egyáltalán nem.

•

Három nap múlva Vysogota kiszedte az utolsó varratokat is. Minden oka megvolt rá, hogy elégedett és büszke legyen a művére – a varratvonal egyenes és tiszta volt, nem kellett attól tartani, hogy a sebbe nőtt szennyeződés tetoválásnak tűnik. A sebész elégedettségét viszont lerontotta Ciri látványa, aki keserű hallgatással vizsgálgatta a sebhelyet mindenféle szögből a tükörben, és hasztalanul igyekezett eltakarni az arcába fésült hajával. A forradás elcsúfította. Ami tény, az tény. Nem volt mit tenni. Semmit sem segít, ha úgy tesz, mintha másképp volna. Tényleg szörnyen nézett ki a sebhely kötélszerűen megdagadva, vörösen, tűszúrások és cérnavégek nyomaival megjelölve. Volt rá esély, hogy ez az állapot fokozatosan, sőt, gyorsan javuljon. Vysogota azonban tudta: semmi esély rá, hogy a forradás eltűnjön, és ne csúfítsa el az arcot.

Ciri sokkal jobban érezte magát, de Vysogota legnagyobb csodálkozására és megelégedésére egyáltalán nem hozta szóba a távozást. Kivezette az istállóból fekete Kelpie-jét – Vysogota tudta, hogy Északon a „kelpie” nevet adták a hínárszörnynek, ennek a veszedelmes tengeri lénynek, amelynek olyan híre volt, hogy felöltheti egy csodaszép paripa, egy delfin, sőt, egy bájos nő alakját is, a valóságban azonban mindig olyan volt, mint egy kupac zöldség. Ciri felnyergelte a kancát, és párszor körbeügette az udvart és a házat, majd Kelpie visszatért az istállóba, hogy tovább élvezze a kecske társaságát, Ciri meg a házba, hogy tovább élvezze Vysogota társaságát. Még segített is – valószínűleg unalmában – a bőrök megmunkálásában. Az öreg a nutriákat válogatta szét méret és szín szerint, a lány pedig a pézsmapockokat vagdosta ketté háta meg hasa bőrére, egy deszkára fektetve. Kivételesen ügyes keze volt.

Éppen ilyen elfoglaltság közben került sor közöttük egy meglehetősen furcsa beszélgetésre.

•

– Nem tudod, ki vagyok. Fogalmad sincs róla, ki vagyok.

A lány megismételte néhányszor ezt a banális kijelentést, valamelyest meg is bántotta ezzel. Az öreg természetesen nem mutatta, hogy megbántódott volna – lejáratta volna magát, ha elárulta volna érzelmeit egy ilyen taknyos előtt. Nem, ezt nem tehette meg, de gyötrő kíváncsiságát sem árulhatta el.

Kíváncsisága tulajdonképpen alaptalan volt, hiszen könnyedén rájöhetett, kicsoda a lány. Vysogota idejében sem mentek ritkaságszámba a fiatalok bandái. Az eltelt évek nem tudták semmivé tenni azt a mágneses erőt, amellyel ezek a bandák magukhoz vonzották a kalandra és erős élményekre vágyó kamaszokat. Meglehetősen gyakran a vesztükre. Az élményeket az arcukon éktelenkedő sebhellyel megúszó taknyosok szerencsésnek mondhatták magukat – a kevésbé szerencsésekre kínzás, pányva, bitó vagy karó várt.

Az ám, Vysogota ideje óta csak egyvalami változott meg: a terjedő emancipáció. Nem csak sihedereket vonzottak a bandák, hanem hibbant fruskákat is, akik előnyben részesítették a lovat, a kardot és a kalandot a horgolótűvel, a guzsallyal és a házasságszerzővel szemben.

Vysogota nem mondta ezt meg neki egyenesen. Csak köntörfalazva. De úgy, hogy a lány tudja, hogy ő is tudja. Hogy felfogja, ha valaki rejtély itt, az bizonyosan nem ő – ez a hajtóvadászatból csodával határos módon megmenekült zsivány kamaszlány a zsivány kamaszok bandájából. Egy elcsúfított taknyos, aki a titokzatosság nimbuszával próbálja körülvenni magát…

– Nem tudod, ki vagyok. De ne aggódj. Rövidesen elmegyek. Nem teszlek ki veszélynek.

Vysogotának elege lett.

– Semmilyen veszély nem fenyeget engem – jelentette ki szárazon. – Hogy is fenyegethetne? Még ha felbukkannának is itt az üldözők, amit kétlek, mi baj érhet engem? Szökött bűnözőnek büntetendő a segítségnyújtás, de nem remeték esetében, a remeték ugyanis tudatlanok a világi dolgokban. Nekem jogom van bárkit vendégül látni, aki remetelakomba vetődik. Jól mondád: nem tudom, ki vagy. Honnan is tudnám én, a remete, ki vagy, mi a vétked, és miért üldöz a törvény? És milyen törvény? Hiszen még azt sem tudom, kinek a törvénye érvényes ezen a vidéken, kié és milyen a joghatóság. És nem is érdekel. Remete vagyok.

Túl sokszor említette a remeteséget, érezte ezt. De nem tágított, a lány haragos zöld tekintete sarkantyúként vágott belé.

– Nincstelen remete vagyok. A világ számára és a világ dolgai számára halott. Egyszerű tanulatlan ember vagyok, a világi dolgokban tudatlan…

Túlzott.

– Hát persze! – rikácsolta a lány, a bőrt és a kést a padlóra hajította. – Túl ostobának tartasz, vagy mi? Nem vagyok ostoba, nehogy azt hidd. Remete, nincstelen remete! Amíg távol voltál, körülnéztem. Bekukkantottam oda, ni, a sarokba, a nem túl tiszta pokróc mögé. Hogy kerültek oda a polcokra a tudós könyvek, he, egyszerű tanulatlan ember?

Vysogota a többi közé dobta a nutriabőrt.

– Régen egy adószedő lakott itt – vetette oda könnyedén. – Ezek kataszterek és számtartó könyvek.

– Hazudsz. – Ciri elfintorította az arcát, megdörzsölte a sebhelyet. – A szemembe hazudsz!

Az öreg nem válaszolt, úgy tett, mintha a következő bőr színét latolgatná.

– Lehet, hogy azt gondolod magadban – tette hozzá kis idő múlva a lány –, hogy ha fehér a szakállad, ráncos vagy és száz éves, könnyedén becsapsz egy naiv ifjoncot, mi? Hát azt mondom neked, egy akárkit talán fel is ültethetnél. De én nem vagyok akárki.

Az öreg némán, de kihívóan, kérdően felvonta a szemöldökét.

– Remete, én olyan helyeken tanultam, ahol jócskán volt könyv, olyanok is, amilyenek a te polcodon vannak. Ezekből a kötetekből sok az ismerős.

Vysogota még följebb vonta a szemöldökét. A lány egyenesen a szemébe nézett.

– Különös dolgokat fecseg – sziszegte – ez a szétvert pofával a bokrok között talált mocskos piszokfészek, elrabolt árva, aki nyilván tolvaj vagy bandita. De meg kell tudnod, remete uram, hogy olvastam Roderick de Novembre Történelemét. Nem is egyszer olvastam át a Materia medica című művet. Ismerem a Herbariust, ugyanazt, ami a te polcodon van. Azt is tudom, mit jelent a könyvek gerincén az a hermelines kereszt a vörös pajzson. Ez azt jelzi, hogy a könyvet az oxenfurti egyetem adta ki.

Elhallgatott, továbbra is figyelmesen vizsgálgatta az öreget. Vysogota hallgatott, azon igyekezett, hogy az arca ne áruljon el semmit.

– Ezért szerintem – mondta a lány, és a rá jellemző büszke és kissé heves mozdulattal vetette fel a fejét – te egyáltalán nem vagy tuskó, sem remete. Hogy egyáltalán nem haltál meg a világ számára, inkább menekülsz előle. És itt rejtőzködsz a pusztaságban, ahol elmaszkíroz a látszat és a végtelen nádas.

– Ha így áll a dolog – mosolyodott el Vysogota –, akkor valóban furcsán találkozott a sorsunk, olvasott kisasszonyom. Igencsak rejtélyes módon hozott össze bennünket a végzet. Mindazonáltal te is itt rejtőzködsz. Mindazonáltal te is, Ciri, ügyesen szövöd magad köré a látszat fátyolát. Én azonban vénember vagyok, teli gyanakvással és megkeseredett, öreges bizalmatlansággal…

– Velem szemben vagy bizalmatlan?

– A világgal szemben, Ciri. Azzal a világgal szemben, amelyben a csalás látszata az igazság maszkját ölti fel, hogy más igazságot terjesszen, hamisat, mellesleg azt is megpróbálja elcsalni. Azzal a világgal szemben, amelyben az oxenfurti egyetem címerét festik a bordélyházak kapujára. Azzal a világgal szemben, amelyben sebesült haramialányok tapasztalt, tanult, meg talán nemes születésű kisasszonynak, értelmiséginek és Roderick de Novembre-t olvasgató, az Akadémia címerét illetően járatos eruditának adják ki magukat. Minden látszat ellenére. Annak ellenére, hogy másfajta jelet viselnek magukon. Banditatetoválást. Ágyékra metszett vörös rózsát.

– Valóban, igazad van. – A lány összeharapta az ajkát, és úgy elvörösödött, hogy a sebhely vonala teljesen elfeketült. – Megkeseredett vénember vagy. És fontoskodó vén trotty.

– A pokróc mögötti polcon – intett az öreg a fejével – ott van az Aen N’og Mab Taedh’morc, a tündemesék és verses elbeszélések gyűjteménye. Van benne a helyzetünkre és beszélgetésünkre nagyon is illő kis történet egy tisztes kort megérő hollóról és egy fiatalka fecskéről. Mivel hozzád hasonlóan, Ciri, én is eruditus vagyok, bátorkodom felidézni egy alkalmas részletét. A holló, amint csalhatatlanul emlékszel rá, a fecske szemére veti, hogy csélcsap és illetlenül izgága.

Hen Cerbin dic’ss aen n’og Zireael

Aark, aark, caelm foile, te veloe, ell?

Zireael…

Megállt, könyökével az asztalra, állával pedig összekulcsolt ujjaira támaszkodott. Ciri fölvetette a fejét, kiegyenesedett, kihívóan nézett az öregre. És befejezte.

…Zireael veloe que’ss aen en’ssan irch

Mab og, Hen Cerbin, vean ni, quirk, quirk!

– A megkeseredett és bizalmatlan vénember – szólalt meg egy pillanat múlva Vysogota, változatlan testhelyzetben – elnézést kér az ifjú eruditától. A tisztes kort megélt holló, aki mindenütt ármányt és csalást szimatol, bocsánatot kér az ifjú fecskétől, akinek egyedüli hibája az, hogy fiatal és életteli. És szépséges.

– Ez csak fecsegés – mondta kelletlenül a lány, ösztönösen eltakarva tenyerével az arcán a sebhelyet. – Az ilyen bókokat nyugodtan megtarthatod magadnak. Nem javítanak semmit azokon a girbegurba öltéseken, amelyekkel a bőrömet fércelted össze. Ne hidd azt se, hogy ezen a módon elnyered a bizalmam. Továbbra sem tudom, ki vagy te valójában. Miért csaptál be azokkal a dátumokkal és napokkal? És milyen céllal lestél be a lábam közé, holott az arcomon sebesültem meg? És vajon csak puszta leskelődés volt ez?

Ezúttal sikerült kibillentenie az öreget az egyensúlyából.

– Mit képzelsz, te taknyos?! – kiabálta. – Az apád lehetnék!

– A nagyapám – javította ki a lány hűvösen. – Vagy a dédapám. De nem vagy az. Én nem tudom, ki vagy. De biztosan nem az vagy, akinek látszani szeretnél.

– Az vagyok, aki rád talált a mocsárban, amikor csaknem belefagytál a mohába, az arcod helyén fekete kéreg volt, eszméletlen voltál, mocskos és piszkos. Az vagyok, aki hazahozott, bár nem tudta, ki vagy, és joggal gondolhatott a legrosszabbra. Aki ellátott és ágyba fektetett. Gyógyított, amikor lázban égtél. Ápolt. Megmosdatott. Alaposan. A tetoválás körül is.

A lány megint elvörösödött, de szemtelenül kihívó tekintete egy jottányit sem változott.

– A mai világban – vetette oda a lány – a csalfa látszat néha igaznak tetteti magát, magad mondtad. Már én is ismerem egy kissé a világot, képzeld el. Megmentettél, elláttál, ápoltál. Köszönet illet ezért. Hálás vagyok a… a jóságodért. De hisz jól tudom, nem létezik olyasmi, hogy jóság, anélkül…

– Számítás és előnylesés nélkül – fejezte be az öreg mosolyogva. – Igen, igen, tudom, láttam egyet-mást, ki tudja, hátha ugyanolyan jól ismerem a világot, mint te, Ciri. A sebesült lányokat, ez köztudomású, minden értéküktől megfosztják. Ha eszméletlenek vagy túl gyöngék ahhoz, hogy védekezzenek, rendszerint szabad utat engednek kéjvágyuknak, nem ritkán bűnös és természetellenes módon. Igaz?

– Semmi sem olyan, amilyennek látszik – válaszolta Ciri, újfent elpirulva.

– Milyen igaz megállapítás. – Az öreg a megfelelő kupacra dobta a következő bőrt. – És milyen kíméletlenül vezet bennünket el arra a következtetésre, hogy mi, Ciri, semmit sem tudunk egymásról. Csak a látszatot ismerjük, az pedig megtévesztő.

Várt egy pillanatot, de Ciri nem sietett a válasszal.

– Habár mindkettőnknek sikerült bevezetőül valami inkvizíciószerűséggel előállni, továbbra sem tudunk egymásról semmit. Én nem tudom, te ki vagy, te nem tudod, én ki vagyok…

Ezúttal szándékosan kivárt. A lány nézésében ott bujkált a kérdés, amelyre várt. Valami különös fény villant meg a szemében, miközben feltette ezt a kérdést.

– Ki kezdi?

•

Ha valaki napnyugta után odalopózott volna a besüppedt, mohlepte zsúptetejű kunyhóhoz, ha belesett volna, a tűzhely lángjának és parazsának fényénél egy halom bőr fölé görnyedő ősz szakállú öreget látott volna. De látott volna egy ezüstös hajú lányt is, arcán ronda sebhellyel, amely egyáltalán nem illett a nagyra nyílt zöld gyerekszemekhez.

De ezt senki sem láthatta. A kunyhó a nádasban állt, mocsárvidéken, ahová senki sem merészkedett be.

•

– Corvói Vysogotának hívnak. Voltam orvos. Sebész. Voltam alkimista. Voltam kutató, történész, filozófus, etikus. Voltam az Oxenfurti Akadémia professzora. Menekülnöm kellett onnan, miután megjelentettem egy művemet, amelyet istentelennek nyilvánítottak, ezért akkoriban, ötven évvel ezelőtt, halálbüntetés fenyegetett. Emigrálnom kellett. A feleségem nem akart emigrálni, elhagyott tehát. Én pedig csak messze délen állapodtam meg, a Nilfgaardi Császárságban. Ott kezdtem el etikát tanítani a Castell Graupian-i Birodalmi Akadémián, ezt a tisztséget csaknem tíz éven át töltöttem be. De onnan is menekülnöm kellett, miután közöltem egy értekezést… Zárójelben mondva, ez a mű a totalitárius hatalmat és a hódító háborúk bűnös jellegét tárgyalta, de hivatalosan metafizikus miszticizmussal és klerikális szkizmával vádolták meg az írást és engem. Úgy vélték, hogy a Nordlingok királyságait ténylegesen kormányzó expanzív és revizionista papi csoportosulások felbujtására alkottam meg. Meglehetősen mulatságos ez ahhoz képest, hogy húsz évvel korábban ateizmusért ítéltek halálra! Akkoriban épp az volt a helyzet, hogy Északon az expanzív papság már rég feledésbe merült, Nilfgaardban viszont ezt nem vették tudomásul. Üldözték és szigorúan büntették a miszticizmusnak és a babonaságnak a politikával való összekapcsolását.

– Ma már, sok év távlatából értékelve, úgy gondolom, ha töredelmesen megalázkodtam volna, az ügy talán elsimult volna, a császár pedig megelégedett volna azzal, hogy kegyvesztettnek nyilvánít, nem nyúlt volna drasztikus eszközökhöz. De én el voltam keseredve. Biztos voltam az igazamban, időtlennek tartottam, ami ilyen-olyan hatalom vagy politika fölött áll. Sértve éreztem magam, igazságtalanul megsértve. Zsarnokian. Aktív kapcsolatba léptem tehát a zsarnok ellen titokban küzdő disszidensekkel. Mire észbe kaphattam volna, együtt ültem a disszidensekkel a tömlöcben, és némelyikük, amikor megmutatták neki a kínzóeszközöket, engem jelölt meg mint a mozgalom főideológusát.

– A császár élt kegyelmi jogával, de számkivetésre ítéltek – azonnali halálbüntetés terhe mellett, ha visszatérek a császár területére.

– Akkor az egész világra megsértődtem, királyságokra, császárságokra és egyetemekre, disszidensekre, hivatalnokokra, jogászokra. A kollégáimra és a barátaimra, akik mintegy varázspálca-lendítésre eltűntek. A második feleségemre, aki az elsőhöz hasonlóan úgy vélte, a férje gondjai elegendő okot adnak a válásra. A gyerekeimre, akik megtagadtak. Remete lettem. Itt, Ebbingben, a Pereplut ingoványában. Egy régebben megismert remetétől kaptam örökül ezt a menedéket. Pechemre Nilfgaard elfoglalta Ebbinget, és se szó, se beszéd visszakerültem a Császárságba. Sem erőm, sem kedvem már nincs a további kóborláshoz, ezért rejtőzködnöm kell. A császári ítéletek nem évülnek el, még abban a helyzetben sem, ha az az imperátor, amelyik meghozta, már rég meghalt, és a mostani császárnak semmi oka rá, hogy jó szívvel emlékezzen vissza elődjére, vagy ossza nézeteit. A halálbüntetés érvényben marad. Ilyen a nilfgaardi törvény és szokás. A hazaárulásért kirótt ítéletek nem évülnek el, és nem érinti őket az amnesztia, amelyet mindegyik császár meghirdet a megkoronázásakor. Egy új császár trónra léptekor mindenki amnesztiában részesül, akit az előző elítélt… a hazaárulásban bűnösnek találtak kivételével. Nem lényeges, ki kormányoz Nilfgaardban: ha kiderül, hogy élek, és megszegtem a számkivetésről szóló ítéletet, és császári területen tartózkodom, a fejem lehull a vérpadon.

– Amint hát látod, Ciri, teljesen hasonló helyzetben vagyunk.

•

– Mi az az etika? Tudtam, de elfelejtettem.

– Az erkölcsről szól ez a tudomány. A rendes, nemes, tisztességes és becsületes viselkedés szabályairól. A legfőbb jóról, ahová az igazság és az erkölcs emeli fel az emberi lelkeket. És a gonoszság szakadékairól, ahová a tisztességtelenség és a becstelenség taszít le…

– A legfőbb jó! – tört ki a lányból. – Igazság! Erkölcs! Ne nevettess, mert felszakad a pofámon a seb. Szerencséd van, hogy téged nem üldöztek, hogy nem küldtek utánad fejvadászokat, olyanokat, mint… Bonhart. Akkor megtudnád, milyen a gonoszság szakadéka. Etika? Szart sem ér az etikád, Corvói Vysogota. Nem a gonoszok és a tisztességtelenek pusztulnak el a mélyben, nem ám! Ó, dehogyis! Épphogy a gonoszok, a legelszántabbak taszítják le oda azokat, akik erkölcsösek, becsületesek és nemesek, de ügyetlenek, habozók és tele vannak gátlásokkal.

– Köszönöm a kioktatást – gúnyolódott az öreg. – Hiszem erősen, ha egy egész évszázadig élnék, akkor sem késő soha, hogy tanuljak valamit. Igazán, mindig érdemes meghallgatni érett, gyakorlott és tapasztalt személyeket.

– Csúfolódj csak, csúfolódj – ingatta a lány a fejét. – Amíg teheted. Mert most rajtam a sor. Most én foglak mesével szórakoztatni. Elmesélem, mi velem a helyzet. És ha végére érek, meglátjuk, lesz-e továbbra is kedved gúnyolódni.

•

Ha aznap napnyugta után valaki odalopózott volna a besüppedt zsúptetejű kunyhóhoz, ha belesett volna az ablaktáblák résein keresztül, a gyér világítás fényében láthatott volna egy ősz szakállú öreget, amint nagy figyelemmel hallgatja a kemence melletti rönkön ülő ezüstös hajú lány elbeszélését. Megfigyelhette volna, hogy a lány lassan beszél, mintha nehezen találná a szavakat, hogy idegesen dörzsölgeti a ronda sebhellyel csúfított arcát, hogy hosszú percekre meg-megszakítja a sorsáról szóló történetet. Korábbi tanulmányairól, amelyek mind egy szálig hazugnak és hiábavalónak bizonyultak. A neki tett és meg nem tartott ígéretekről. Arról, hogy az elrendeltetés, amelyben muszáj volt hinnie, galádul elárulta, és megfosztotta az örökségétől. Arról, hogy ahányszor csak hinni kezdett, hányattatás, fájdalom, sérelem és megaláztatás lett a sorsa. Arról, hogy akikben bízott és akiket szeretett, elárulták, nem segítettek, ha szenvedett, ha megszégyenítés, kín és halál fenyegette. Azokról az eszményekről, amelyekben hinni biztatták, és amelyek becsapták, elárulták, elhagyták, amikor szüksége lett volna rájuk, annak bizonyságául, mennyire értéktelenek voltak. Arról, hogyan találta meg végül a segítőkészséget, a barátságot – és a szerelmet – azoknál, akiknél első látásra nem találhatott volna segítségre vagy barátságra. A szerelemről nem is beszélve.

De ezt senki sem láthatta vagy hallhatta. A besüppedt és mohlepte zsúptetejű kunyhó jól el volt rejtve a mocsári ködben, ahová senki sem merészkedett be.

Amikor serdülőkorba lép, a lánygyermek elkezdi felfedezni az életnek azokat a területeit, melyek korábban el voltak zárva előle; ezt jelképezi az az eldugott szoba, ahol a fonó öregasszony üldögél.[…] a lánynak egy csigalépcsőn kell felmennie: az álmokban az ilyen lépcső tipikusan a szexuális élményt jelképezi.[…] A bezárt kicsi szoba az álmokban gyakran jelképezi a női nemi szervet; a kulcs elfordítása a zárban pedig a közösülést.

Bruno Bettelheim,

A mese bűvölete és a bontakozó gyermeki lélek.

Budapest, Gondolat, 1985. (Kunos László fordítása)

MÁSODIK FEJEZET

A nyugati szél meghozta az éjszakai vihart.

Villámlások hasították fel a sötétlila égboltot, mennydörgések robbanásai reccsentek rájuk szüntelen. Az eső olajsűrű csöppjei váratlanul csaptak le az út porába, doboltak végig a tetőn, mázolták szét a piszkot az ablakhártyákon. De az erős szél hamar elűzte a záport, a távoli messziségbe, a horizonton fel-fellángoló villámok mögé küldte a vihart.

És ekkor felugattak a kutyák. Patkódobogás, fegyvercsörgés törte meg a csöndet. A vad hujjogatásoktól és füttyögetésektől megdermedt a vér a felébredt falusiakban, nagy riadalommal ugrottak talpra, dorongokkal torlaszolták el az ajtókat és az ablaktáblákat. Izzadt tenyerek szorongatták a szekercemarkolatokat, a villanyeleket. Erősen szorongatták. De hiába.

Terror, terror száguld át a falun. Üldözöttek vagy üldözők? Dühükből vagy félelmükből ered kegyetlenked tébolyuk? Átszáguldanak-e anélkül, hogy megállítanák a lovaikat? Vagy fellobban-e hamarost az éjszakában az égő tetők lángja?

Csöndet, csöndet, gyerekek…

Mama, ezek démonok? Vagy a Zord Vadászat? Pokolfajzat lidércek? Mama, mama!

Csöndet, csöndet, gyerekek. Nem démonok ezek, nem ördögök…

Rosszabbak.

Ezek emberek.

A kutyák csaholtak. Zúgott a vihar. Lovak nyerítettek, patkók dobogtak.

Az éjszakai falun rablóbanda száguldott keresztül.

•

Hotsporn fölügetett a dombtetőre, megállította, majd visszafordította a lovát. Körültekintő volt és óvatos, nem szeretett kockáztatni, főleg akkor nem, ha az éberség nem került semmibe. Nem sietett lelovagolni a folyócskához, a postaállomáshoz. Jobban szeretett először jól körülnézni.

Az állomás előtt egyetlen ló vagy fogat sem volt, csak egy kis szekér állt ott, két öszvér volt elébe fogva. A ponyván valamilyen felirat látszott, Hotsporn nem tudta elolvasni ilyen messziről. De nem szimatolt veszélyt. Hotsporn meg tudta előre érezni a veszélyt. Profi volt.

Lelovagolt a bokrokkal és fűzfákkal szegélyezett folyópartra, határozott mozdulattal kényszerítette be a folyóba a lovát, galoppban gázolt át a nyergén át-átcsapó hullámok között. A part mentén totyogó kacsák hangos hápogással szóródtak szét.

Hotsporn megnógatta a lovát, beugratott a kerítésen át az állomás udvarára. Most már el tudta olvasni a szekér ponyváján a feliratot: „Almavera Mester, Tetoválóművész”. A felirat mindegyik szavát más-más színnel festették fel, mindegyik gazdagon díszített, feltűnően nagy betűvel kezdődött. A szekér szekrényén, a jobb első kerék fölött bíborral festett kis törött nyíl látszott.

– Le a lóról! – hallotta a háta mögül. – Földre, de élénken! El a kezekkel a markolatról!

Hangtalanul közelítették meg és vették körül – jobbról Asse, ezüsttel hímzett fekete bőrzekében, balról Falka, zöld irhaujjasban és tollas kalapban. Hotsporn hátrahajtotta a csuklyáját, felfedte az arcát.

– Ó! – Asse leengedte a kardját. – Maga az, Hotsporn. Megismertem volna, ha nem téveszt meg ez a fekete ló!

– Micsoda gyönyörű kancácska – mondta Falka elragadtatottan, sapkáját a fülére csapva. – Olyan fekete és csillogó, mint a szén, egy hajszálnyit sem kevésbé. Mutatós ám! Eh, szépség!

– Úgy a’, ilyen került nem egész száz florinért – mosolyodott el félvállról Hotsporn. – Hol van Giselher? Bent?

Asse bólintott. Falka elbűvölve nézte a kancát, meglapogatta a nyakát.

– Amikor átkelt a vízen – emelte Hotspornra hatalmas zöld szemét –, valódi kelpie-nek látszott! Ha a tengerből gázolt volna ki, nem egy kis folyóból, el sem hittem volna, hogy nem igazi kelpie.

– És látott már valaha Falka kisasszony igazi kelpie-t?

– Képen – komorodott el hirtelen a lány. – Soká lehetne erről beszélni. Gyertek be. Giselher ott vár.

•

Az ablak mellett, ahol némileg világosabb volt, egy asztal állt. Az asztalon félkönyékre támaszkodva feküdt Mistle, deréktól lefelé meztelen volt, fekete harisnyáján kívül nem volt rajta más. Szemérmetlenül széttárt lába között egy szürke kaftános, sovány, hosszú hajú illető térdelt. Nem is lehetett ez senki más, mint Almavera mester, a tetoválóművész, ugyanis épp azzal volt elfoglalva, hogy színes képet szurkáljon Mistle combjára.

– Gyere közelebb, Hotsporn – invitálta Giselher, és odahúzott egy zsámolyt a másik asztal mellől, ahol ő ült Szikrával, Kayleigh-vel és Reeffel. A két utóbbi, akárcsak Asse, kapcsokkal, szögekkel, láncocskákkal és más ötletes ezüstdíszekkel televarrott fekete borjúbőr öltözéket viselt. Jócskán megszedhette magát rajtuk valami kézműves, gondolta Hotsporn. A Patkányok, ha kedvük támadt szép ruhákra, igazán királyi módra fizettek szabóknak, csizmadiáknak és nyergeseknek. Világos, soha nem szokták egyszerűen letépni a szemük elé kerülő megtámadottról a ruháját vagy az ékszereit.

– Látom, megtaláltad az üzenetünket a régi állomás romjai között – folytatta Giselher. – De mit is beszélek, hisz másként nem volnál itt. Elég gyorsan ideértél, el kell ismernem.

– Mert pompás ez a kanca – szólt közbe Falka. – Fogadok, hogy jó gyors!

– Én a ti üzeneteteket megtaláltam. – Hotsporn nem vette le a szemét Giselherről. – És mi van az enyémmel? Eljutott hozzád?

– Eljutott… – bökte ki a Patkányok vezére. – De… Nos, röviden… Akkor nem volt rá idő. Aztán meg berúgtunk, és egy kicsit pihennünk kellett. Később meg úgy alakult, hogy máshol lett dolgunk…

Rohadt szarzsákok, gondolta Hotsporn.

– Röviden szólva, nem hajtottad végre az utasítást?

– Hát nem éppen. Bocsáss meg, Hotsporn. Nem volt rá mód… De legközelebb, hohó! Biztosan!

– Biztosan! – helyeselt Kayleigh lelkesen, bár senki sem kérte rá, hogy helyeseljen.

Rohadt, felelőtlen szarzsákok. Berúgtak. És később úgy alakult, hogy máshol lett dolguk. Kicicomáztatni magukat a szabónál, nyilván.

– Iszol valamit?

– Köszönöm, nem.

– De ezt csak megkóstolod? – Giselher egy díszes, lakkozott dobozkára mutatott a palackok és bögrék között. Hotsporn már tudta, miért villogott a Patkányok szemében olyan furcsa fény, miért voltak a mozdulataik annyira idegesek és gyorsak.

– Elsőrendű por – bizonykodott Giselher. – Nem kérsz egy csipetnyit?

– Köszönöm, nem. – Hotsporn beszédes pillantást vetett egy vérfoltra és a fűrészporban a kamrába tartó nyomokra, ami világosan mutatta, hová-merre takarították el a hullát. Giselher észrevette a pillantást.

– Egy siheder el akarta játszani, hogy nagy legény – röhintett. – A végén Szikrának kellett megdorgálnia.

Szikra torokhangon nevetett. Rögtön látni lehetett, hogy erősen felajzotta a kábítószer.

– Úgy megdorgáltam, hogy a vérébe fulladt – dicsekedett. – Akkor aztán a többi azonnal meghunyászkodott. Ez aztán a terror!

Szokása szerint tele volt aggatva ékszerekkel, még az orrsövényében is gyémántos függő volt. Nem bőrruhát viselt, hanem brokátmintás, meggyszínű köpenyt, amelynek már eléggé nagy híre lett ahhoz, hogy divatot diktáljon a thurni aranyifjúság köreiben. Akárcsak az a selyemkendő, amellyel Giselher burkolta be a fejét. Hotsporn már olyan lányokról is hallott, akik „Mistle módra” nyíratták le a hajukat.

– Ez aztán a terror – ismételte meg elgondolkozva, miközben még mindig a véres foltot nézte a padlón. – És az állomásgazda? A felesége? A fia?

– Nem, nem – fintorodott el Giselher. – Szerinted mindet kinyírtuk? Ugyan már. Pillanatnyilag az éléskamrában tartjuk őket. Most a miénk az állomás, amint látod.

Kayleigh hangosan öblögette a szájában a bort, majd a padlóra köpte. Egy kiskanálnyi fiszteket vett ki a dobozkából, óvatosan rászórta megnyálazott mutatóujjbegyére, majd az ínyébe dörzsölte a szert. Továbbadta a dobozkát Falkának, aki megismételte a szertartást, és Reefnek adta át a fiszteket. A nilfgaardi elhárította, a színes tetoválásokat tartalmazó katalógus nézegetésével volt elfoglalva, átadta a dobozt Szikrának. A tündelány Giselherhez passzolta, ő maga nem élt vele.

– Terror! – mordult fel a lány, csillogó szemével pislogni kezdett, szívott egyet az orrán. – Az állomást terror alatt tartjuk! Emhyr császár az egész világot, mi legalább ezt a kutyaólat. De az elv ugyanaz!

– Auuuuu, a francba! – ordított fel az asztalon Mistle. – Vigyázz, hova szúrsz! Ha még egyszer ezt csinálod, én szúrlak meg! De úgy, hogy hátul jön ki!

A Patkányok – Falkán és Giselheren kívül – röhögésben törtek ki.

– Aki szép akar lenni, annak tűrnie kell! – kiáltott fel Szikra.

– Döfködd csak, mester, döfködd – tette hozzá Kayleigh. – Meg van edződve a lábaköze!

Falka rondán elkáromkodta magát, és hozzávágta a bögréjét. Kayleigh elhajolt, a Patkányok megint röhögcséltek.

– Így tehát – Hotsporn úgy döntött, véget vet a vidámkodásnak – az állomást terror alatt tartjátok. És minek? Az élvezetet nem számítva, mi fakad a terrorizálásból?

– Mi itt – válaszolta Giselher, ínyébe dörgölve a fiszteket – lesben állunk. Ha valaki erre vetődik, hogy lovat váltson vagy megpihenjen, akkor megkopasztjuk. Kényelmesebb itt, mint valahol a keresztúton vagy egy út menti bokorban. Mindazonáltal, ahogy Szikra az imént mondta, az elv ugyanaz.

– De ma hajnal óta csak ez került a kezünkbe – szólt közbe Reef, Almavera mesterre mutatva, akinek a feje csaknem eltűnt Mistle széttárt combjai között. – Ágrólszakadt, mint minden bűvész, nem volt mit elrabolni tőle, tehát a művészetét raboljuk el. Vessen csak egy pillantást rá, milyen ötletesen rajzol.

Lecsupaszította az alkarját, és megmutatta a tetoválást: egy meztelen nőt, aki mozgatta a fenekét, ha ökölbe szorította a kezét. Kayleigh is elbüszkélkedett vele: a csuklóján a szögekkel kivert karperec fölött kitátott szájú, skarlátvörös villás nyelvét öltögető, zöld kígyó vonaglott.

– Gusztusos dolog – mondta Hotsporn egykedvűen. – És jól jön majd a hullátok azonosításánál. Mindazonáltal a rablásból nem jöttetek ki jól, kedves Patkányok. Fizetnetek kell majd a művésznek a remekművéért. Nem volt idő rá, hogy figyelmeztesselek benneteket: hét napja, szeptember elseje óta bíborszínű törött nyíl a jel. És az ő kocsijára ez van fölfestve.

Reef elmorzsolt az orra alatt egy káromkodást, Kayleigh fölnevetett. Giselher közömbösen legyintett.

– Nehéz ügy. Ha muszáj, akkor fizetni kell neki a tűért meg a festékért. Bíborszínű nyíl, azt mondod? Megjegyezzük. Ha holnapig még valaki erre hajtana a nyíl jelével, nem esik bántódása.

– Itt akartok megbújni holnapig? – csodálkozott Hotsporn kissé eltúlozva. – Nem okos dolog, Patkányok. Kockázatos és veszélyes!

– Hogy micsoda?

– Kockázatos és veszélyes.

Giselher vállat vont, Szikra röhögött, és a padlóra fújta az orrát. Reef, Kayleigh és Falka úgy nézte a kereskedőt, mintha az imént azt közölte volna velük, hogy a nap belezuhant a folyócskába, és hamarost ki kell halászni, mielőtt megcsipkednék a rákok. Hotsporn felfogta, hogy hibbant taknyosok eszére próbált hatni. Hogy megkergülten bravúroskodó kérkedőket figyelmeztetett kockázatra és veszélyre, miközben ezek a fogalmak tökéletesen idegenek voltak számukra.

– Üldözők követnek benneteket, Patkányok.

– Na és akkor mi van?

Hotsporn felsóhajtott.

Az eszmecserét Mistle szakította félbe, aki odajött, anélkül, hogy a felöltözéssel fárassza magát. Feltette a padra a lábát, és csípőjét himbálva tette közzé Almavera mester művét: egy zöld szárú, kétszirmú vörös rózsát, amely pont az ágyéka alatt virított a combján.

– He? – kérdezte csípőre tett kézzel. Csaknem könyékig érő karperecének briliánsai megvillantak. – Mit szóltok?

– Pazar! – prüsszentett Kayleigh, haját hátravetve. Hotsporn észrevette, hogy a Patkány fülbevalót visel átszúrt cimpájában. Kétség sem fért hozzá, hogy hamarosan ilyen fülbevaló lesz divatban – akár a fémmel szegett bőr – a thurni aranyifjúság körében és egész Gesóban.

– Rajtad a sor, Falka – mondta Mistle. – Mit szurkáltatsz magadra?

Falka megérintette a combját, odahajolt, és megnézte a tetoválást. Közelről. Mistle gyöngéden beletúrt Falka ezüstös hajába, aki felvihogott, és minden különösebb ceremónia nélkül vetkőzni kezdett.

– Ugyanilyen rózsát akarok – közölte. – Ugyanoda, mint neked, drágám.

•

– Mennyi egér van nálad, Vysogota. – Ciri megszakította a történetet, lenézett a padlóra, ahol a mécses fénykörében vadul kergetőztek az egerek. El lehetett képzelni, mi zajlik a fénykörön kívül, a sötétben. – Elkelne nálad egy macska. Vagy inkább két macska.

– Ezek a rágcsálók – köszörülte meg a torkát a remete – azért özönlenek be a kunyhóba, mert közelít a tél. Macskám pedig volt. De elkóborolt valahová a huncutja, eltűnt.

– Biztos felfalta egy róka vagy egy menyét.

– Nem láttad azt a macskát, Ciri. Ha valami felfalta, az sárkány lehetett. Kisebb nem.

– Ilyen volt? Ó, kár. Nem engedné meg, hogy ezek az egerek az ágyamon rohangáljanak. Kár.

– Kár. De azt hiszem, visszajön. A macskák mindig visszajönnek.

– Rakok a tűzre. Hideg van.

– Hideg van. Ördögien lehűlnek most az éjszakák… Pedig még október közepe sincs… Mesélj tovább, Ciri.

Ciri egy pillanatig mozdulatlanul ült, belebámult a tűzbe. A lángok erőre kaptak az odadobott fatuskótól, a tűz lobogott, ropogott, aranyfényt és libegő árnyakat vetett a lány elcsúfított arcára.

– Mesélj!

•

Almavera mester szurkált, Ciri úgy érezte, könnybe lábad a szeme sarka. Bár elővigyázatosan elkábította magát némi borral és fehér porral, a fájdalom elviselhetetlen volt. Összeszorította a fogait, hogy ne jajduljon fel. De magától értetődően nem jajdult fel, úgy tett, mintha ügyet sem vetne a tűkre, semmibe venné a fájdalmat. Mintha mi sem történt volna, igyekezett részt venni a beszélgetésben, melyet a Patkányok folytattak Hotspornnal, aki kereskedőnek szerette volna magát láttatni, pedig – azon kívül, hogy a kereskedőkből élt – semmi köze nem volt a kereskedelemhez.

– Sötét fellegek gyülekeznek a fejetek fölött – mondta Hotsporn, miközben szúrós szemmel vizsgálgatta a Patkányok arcát. – Nem elég, hogy vadászik rátok az amarillói prefektus, a Varnhagenek, Casadei báró…

– Ki? – fintorodott el Giselher. – A prefektust és a Varnhageneket értem, de mért olyan ádáz velünk szemben ez a Casadei?

– Báránybőrbe bújt a farkas – mosolyodott el Hotsporn –, és siralmasan béget, bee, bee, engem nem szeret senki, engem senki sem ért meg, akárhol vagyok, kövekkel dobálnak, kapdelt kiabálnak, mért van ez így, mért ez az igazságtalan bántás? Casadei báró lánya, kedves Patkányok, a Pityer-patak menti kaland óta mind a mai napig betegeskedik, lázban fetreng…

– Áááá – eszmélt rá Giselher. – Az a hintó a négy pöttyös lóval! Az a kisasszony volt?

– Az. Most, amint mondtam, betegeskedik, éjszakánként kiáltva riad föl, Kayleigh urat emlegeti… De kiváltképpen Falka kisasszonyt. És a brossát, az elhunyt mamácskájától rámaradt emléket, azt a brossot, melyet Falka kisasszony erővel tépett le a ruhájáról. Miközben válogatott szavakat használt.

– Egyáltalán nem erről van szó! – rikoltotta az asztalról Ciri, akinek így végre alkalma nyílt ordítással reagálni a fájdalomra. – Megszégyenítettük és megsértettük a bárókisasszonyt, amikor megengedtük, hogy szárazon megússza! Meg kellett volna kefélni a hölgyet!

– Magától értetődik. – Ciri érezte, hogy Hotsporn tekintete az ő pucér combjára szegeződik. – Valóban nagy csúfság, ha valakit nem kefélnek meg. Nem is csoda, hogy a megsértett Casadei fegyveres csapatot verbuvált össze, jutalmat tűzött ki. Nyilvánosan megesküdött, hogy mindannyian fejjel lefelé fogtok lógni kastélya falának gyámköveiről. Azt is kilátásba helyezte, hogy a lányáról leszaggatott brossért lenyúzza Falka kisasszony bőrét. Szíjjal.

Ciri káromkodott, a Patkányok pedig vad röhögésben törtek ki. Szikra tüsszentett, szörnyen összetaknyozta magát – a fisztek ingerelte a nyálkahártyáját.

– Mi ezeket a hajszákat semmibe vesszük – jelentette ki, megtörölte sáljával az orrát, a száját, az állát meg az asztalt. – A prefektus, a báró, a Varnhagenek! Üldöznek, de nem érnek utol! Mi vagyunk a Patkányok! Túl a Veldán három cikcakkot csináltunk, és most azok a tökfilkók ide-oda kapkodnak, hideg nyomon mennek visszafelé. Mire a fejükhöz kapnak, túl messze lesznek hozzá, hogy visszaforduljanak.

– De csak forduljanak vissza! – szólalt meg szenvedélyesen Asse, aki egy ideje bejött az őrködésből, mert senki sem váltotta fel, és nem is akadt senki, akinek ez szándékában állt volna. – Lezúzzuk őket, annyi!

– Biztosan! – kiáltotta az asztalról Ciri, megfeledkezve arról, hogyan pucoltak el az üldözők elől az elmúlt éjjel a Velda menti falucskán keresztül, és micsoda félelem lett akkor rajta úrrá.

– Jól van. – Giselher tenyerével az asztalra csapott, hirtelen vetve véget a zajos fecsegésnek. – Beszélj, Hotsporn. Mert hisz látom, hogy el akarsz nekünk valamit mondani, valami fontosabbat, mint a prefektus, a Varnhagenek, Casadei báró és az érzékeny lánykája.

– Bonhart követi a nyomotokat.

Csönd lett, szokatlanul hosszan tartó. Még Almavera mester is abbahagyta egy pillanatra a szurkálást.

– Bonhart – ismételte meg elnyújtva Giselher. – A vén ősz gazfickó. Valakinek nyilván beleköptünk a levesébe.

– Valami gazdagabbnak – állapította meg Mistle. – Nem mindenkinek telik Bonhartra.

Ciri már épp meg akarta kérdezni, ki az a Bonhart, de Asse és Reef megelőzte – csaknem egyszerre, egyhangúan.

– Fejvadász – világosította fel őket komoran Giselher. – Azelőtt alighanem katonáskodott, aztán vándorkereskedő lett, végül azzal kezdett foglalkozni, hogy jutalomért gyilkoljon. Kevés ilyen kurafi akad.

– Azt beszélik – szólalt meg igencsak gondtalanul Kayleigh –, ha mindazokat, akiket Bonhart kinyírt, egy nyughelyre akarnák eltemetni, ez a nyughely jó félholdnyi lenne.

Mistle egy csipetnyi fehér port szórt a hüvelyk- és mutatóujja közötti mélyedésbe, majd hevesen az orrába nyomta.

– Bonhart verte szét Nagy Lothár hanzáját – mondta. – Agyonverte őt is meg az öccsét is, azt, akit Galócának neveztek.

– Úgy mondják: a hátába csapott bele – tette hozzá Kayleigh.

– Megölte Valdezt is – folytatta Giselher. – És amikor Valdez elpusztult, szétesett a hanzája. Pedig a jobbak közé tartozott. Rendes, erős banda. Jó bajtársak. Annak idején arra gondoltam, csatlakozom hozzájuk. Mielőtt veletek összejöttem volna.

– Ez mind igaz – mondta Hotsporn. – Olyan hanza, amilyen a Valdezé volt, nem volt és nem is lesz. Dalok szólnak róla, hogyan törtek ki a gyűrűből Sardánál. Micsoda csavaros észjárás, micsoda lovastudás! Kevesen állhattak ki velük bajvívásra.

A Patkányok hirtelen elhallgattak, villogó, rosszindulatú tekintettel méregették.

– Mi – sziszegte egy pillanatnyi csönd után Kayleigh – hatan áttörtünk egyszer egy nilfgaardi lovasszázadon!

– Visszavettük Kayleigh-t a Nissirektől! – morogta Asse.

– Velünk – sistergett Reef – sem állhat ki akárki bajvívásra!

– Így van, Hotsporn – düllesztette ki a mellét Giselher. – Nem rosszabbak a Patkányok egyetlen bandánál sem, nem rosszabbak Valdez hanzájánál sem. Lovastudás, azt mondod? Akkor én elmondok neked valamit a kisasszonyok tudásáról. Szikra, Mistle és Falka hármasban, ahogy itt ülnek, fényes nappal keresztüllovagoltak Druigh városán, és mikor rájöttek, hogy a Varnhagenek fogadójánál vannak, átvágtattak a fogadón! Nyílegyenesen! Elöl lovagoltak be, és az udvar felé lovagoltak ki. A Varnhagenek pedig nagyra kitátott pofával nézték a széttört korsók és a kifolyt söröcske mellett. Ugye nem mondod, hogy ez kis tudás?

– Nem mondja – előzte meg a választ Mistle, gonoszul mosolyogva. – Nem mondja, mert tudja, kik ám a Patkányok. A céhe is tudja.

Almavera mester befejezte a tetoválást. Ciri büszke képet vágva köszönte meg, felöltözött, és odaült a társasághoz. Prüszkölt egyet, amikor magán érezte Hotsporn különös, mérlegelő – és talán gúnyos – tekintetét. Haragosan rápislantott, tüntetően odasimult Mistle vállához. Már régen begyakorolta, hogy az ilyen tüntető gesztusok elbizonytalanítják, hatásosan lehűtik a fejükben széptevést forgató urakat. Hotsporn esetében cselekedete túlzott volt, hiszen a kereskedő ezen a téren nem volt rámenős.

Hotsporn rejtély volt Ciri szemében. Korábban csak egyetlenegyszer találkozott vele, a többit Mistle mesélte el neki. Elmagyarázta, hogy Hotsporn és Giselher régóta ismerik egymást, azóta cimborák, megbeszélt jelzéseik, jelszavaik és találkahelyeik vannak. Ezeken a találkozókon Hotsporn adja meg az információkat – és akkor elindulnak a kijelölt útvonalon, és megtámadják a kijelölt kereskedőt, konvojt vagy karavánt. Néha megölik a kijelölt személyt. Mindig megbeszélnek egy jelet – amelyik kereskedő kocsiján ilyen jel van, azt nem szabad megtámadni.

Ciri eleinte csodálkozott, és enyhén csalódott – úgy nézett Giselherre, mint a szentképre, a Patkányokat a szabadság és a függetlenség mintájának tartotta, meg is szerette ezt a szabadságot, ezt a hányavetiséget mindennel és mindenkivel szemben. Váratlanul érte, hogy megrendelésre kell a munkát elvégezni. Mint a bérgyilkosoknak, úgy utasította őket arra, kit kell ütni. Sőt – valaki megtiltotta, hogy valakit üssenek, ők meg lehajtott fejjel hallgatták.

Valamit valamiért, vont vállat Mistle, amikor erről faggatta. Hotsporn adja ki nekünk a parancsokat, de olyan információkat is szállít, amelyeknek köszönhetően életben maradunk. A szabadságnak és a hányavetiségnek is megvannak a maga határai. A végén mindig az van, hogy valakinek az eszközei vagyunk.

Ilyen az élet, kis Sólyomfiókám.

Ciri csodálkozott és csalódott, de ez hamar elmúlt. Tanult. Azt is megtanulta, hogy ne csodálkozzék túl sokat, és ne várjon túl sokat, mert akkor a csalódás is kevésbé lesz fájdalmas.

– Nekem, kedves Patkányok – mondta közben Hotsporn –, az összes gondjaitokra volna gyógyírom. Nissirekre, bárókra, prefektusokra, még Bonhartra is. Igen, igen. Mert bár szorul a hurok a nyakatok körül, volna egy mód arra, hogy kicsusszanjatok belőle.

Szikra vihogott, Reef röhögni kezdett. De Giselher egy mozdulattal lecsitította őket, hogy Hotsporn folytathassa.

– Az a hír járja – mondta a kereskedő rövid szünet után –, hogy akármikor kihirdethetik az amnesztiát. Még ha valakinek halasztott ítélete van, sőt, ha valakit akasztófa fenyeget, azt is elengedik, ha felfedi magát, és beismeri a bűneit. Ez rátok is vonatkozik.

– Rizsa! – kiáltotta Kayleigh, kissé könnyes szemmel, mert épp akkor nyomott be az orrába egy csipet fiszteket. – Nilfgaardi csel, fortély! Nehogy már minket, régi csibészeket akarjanak ezzel rászedni!

– Lassan – fékezte meg Giselher. – Ne heveskedj, Kayleigh. Hotsporn, amennyire ismerjük, nem szokott nevekkel dobálózni vagy segget csinálni a szájából. Tudni szokta, mit és miért mond. Tehát biztosan tudja és meg is mondja nekünk, honnan ez a hirtelen nilfgaardi kegy.

– Emhyr császár – mondta nyugodtan Hotsporn – nősülni készül. Hamarosan császárnénk lesz Nilfgaardban. Ezért fogják kihirdetni az amnesztiát. A császár, úgymond, rettentően boldog, tehát másokat is boldogítani szeretne.

– Kitörölhetik a császári boldogsággal – közölte választékosan Mistle. – Az amnesztiával pedig, ha szabad, nem élek, mert ez a nilfgaardi kegy valahogy nagyon bűzlik. Mintha faragnák már a karót hegyesre, hehe!

– Kétlem – vont vállat Hotsporn –, hogy ez csalafintaság volna. Ez politikai ügy. Méghozzá nagy. Nagyobb, mint ti, Patkányok, mint az összes itteni banda együttvéve. Itt politikáról van szó.

– Miről is? – ráncolta össze a szemöldökét Giselher. – Mert francot sem értek.

– Emhyr menyegzője politikai, és azt várja, hogy ez a menyegző politikai ügyekben hoz majd sikert. A császár uniót hoz létre ezzel a házassággal, erősíteni akarja a császárság egységét, véget akar vetni a határ menti zavargásoknak, békét akar teremteni. Mert tudjátok, kit vesz el? Cirillát, a cintrai trón örökösét.

– Hazugság! – harsogta Ciri. – Mese!

– Milyen jogon kegyeskedik Falka kisasszony engem hazugsággal vádolni? – Hotsporn ráemelte a tekintetét. – Talán tájékozottabb lenne?

– Biztosan!

– Csöndesebben, Falka – komorodott el Giselher. – Amikor az asztalon a seggedet döfködték, csöndben voltál, pont most kiabálsz? Mi az a Cintra, Hotsporn? Ki az a Cirilla? Mitől lett ez egyszerre ilyen fontos?

– Cintra – szólt közbe Reef, fiszteket szórva az ujjára – egy északi államocska, az ottani uraságokkal háborúzott érte a császárság. Három-négy éve volt ez.

– Stimmel – helyeselt Hotsporn. – A császáriak meghódították Cintrát, még a Yarra-folyót is elérték, de később vissza kellett vonulniuk.

– Mert elpáholták őket a Sodden-hegynél – morogta Ciri. – Úgy vonultak vissza, hogy kis híján a gatyájukat is otthagyták!

– Falka kisasszony, amint látom, tájékozott a legújabb kori történelemben. Dicséretes, dicséretes ilyen fiatalon. Szabad kérdeznem, hol tisztelte meg jelenlétével az iskolát Falka kisasszony?

– Nem szabad!

– Elég! – rótta meg ismét Giselher. – Beszélj erről a Cintráról, Hotsporn. És az amnesztiáról.

– Emhyr imperátor – mondta a kereskedő – úgy határozott, hogy borostyánállamot csinál Cintrából…

– Milyet?

– Borostyánállamot. Mert a borostyán nem létezhet hatalmas fa nélkül, amelyre fölkapaszkodhat. És ez a fa nyilván Nilfgaard. Vannak már ilyen államok, vegyük példának Metinnát, Maechtet, Toussaint-t… Helyi dinasztiák uralkodnak bennük. Magától értetődően csak látszólag.

– Ezt hívják látszatautonómiának – dicsekedett Reef. – Hallottam valahol.

– Mindazonáltal ezzel a Cintrával az volt a probléma, hogy az ottani királyi vérvonal kihalt…

– Kihalt?! – Ciri szeméből, úgy tűnhetett, mintha zöld szikrák záporoznának elő egy pillanat múlva. – Szép kis kihalás! A nilfgaardiak meggyilkolták Calanthe királynét! Szabályosan meggyilkolták!

– Elismerem – Hotsporn egy mozdulattal visszatartotta Giselhert, aki megint mintha ízzé-porrá akarta volna zúzni Cirit a közbeszólásért –, hogy egyfolytában elkápráztat Falka kisasszony tudása. A cintrai királyné tényleg elesett a háborúban. Feltételezték, hogy ott pusztult az unokája, Cirilla is, a királyi vérből az utolsó. Akkor nemigen volt Emhyrnek miből látszatautonómiát csinálnia, ahogy Reef úr említette bölcsen. Míg aztán egyszerre, hipp-hopp, megkerült az a Cirilla.

– Ez csak afféle mese – vihogott Szikra, Giselher vállára támaszkodva.

– Valóban – bólintott Hotsporn. – Kicsit olyan, mint a mesében, el kell ismernem. Azt beszélik, azt a Cirillát egy gonosz varázslónő tartotta fogva valahol a messzi Északon, egy bűvös toronyban. De neki – Cirillának, nem a toronynak – sikerült megszöknie, és menedéket kérnie a császárságban.

– Ez egy nagy francos hazug mese és marhaság! – kiáltotta kétségbeesetten Ciri, miközben reszkető kézzel nyúlt a fisztekes dobozkáért.

– Emhyr imperátor pedig a legenda szerint – folytatta Hotsporn zavartalanul –, amint megpillantotta, esztelenül beleszeretett, és feleségül akarja venni.

– A Sólyomfiókának igaza van – jelentette ki kemény hangon Mistle, s szavait az asztalra mért ökölcsapással nyomatékosította. – Ez egy francos marhaság! Francos francért sem bírom felfogni, miről van itt szó. Egy biztos: ha erre a marhaságra alapoznánk reményünket a nilfgaardi kegyelemre, az még nagyobb marhaság volna.

– Így van! – támogatta Reef. – Mit nekünk egy császári nász. Még ha mit tudom én kivel házasodna össze a császár, ránk mindig másféle menyasszony vár. A kender!

– Nem a ti nyakatokról szól a dolog, kedves Patkányok – győzködött Hotsporn. – Ez politika. A császárság északi mezsgyéin folyamatos a lázadás, rebellió, mozgolódás, főleg abban a Cintrában és környékén. És ha az imperátor elveszi Cintra örökösnőjét, akkor Cintra megnyugszik. Ünnepélyes amnesztia lesz, akkor a rebellis pártok majd lejönnek a hegyekből, felhagynak a császáriak zargatásával és a békétlenkedéssel. Sőt, ha cintrai nő ül a császári trónon, akkor a lázadók belépnek a császári seregbe. És hát tudjátok, hogy északon, a Yarra-folyón túl háború zajlik, minden katona számít.

– Aha – fintorgott Kayleigh. – Most fogtam föl! Ilyen az az amnesztia! Választás elé állítanak: vagy a kihegyezett karó, vagy a császári színek. Vagy karó az ülepedbe, vagy a színek a hátadra. És aztán irány hadakozni, meghalni a birodalomért!

– A hadakozás