Gyöngyöző cián

részlet

Translation entitled „Gyöngyöző cián”
© 1996, Agatha Christie Limited.
All rights reserved.

Agatha Christie: Sparkling Cyanide
© 1945, Agatha Christie Limited.
All rights reserved.

Agatha Christie® and the Agatha Christie Signature® are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.
All rights reserved.
www.agathachristie.com

Fordította Köves Erzsébet
Borítóterv Tillai Tamás

Hungarian translation © 975, 2022, Köves Erzsébet
Magyar kiadás © 2022 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Felelős szerkesztő Kárpáti Gábor Csaba
A szöveget gondozta Zsámbokiné Siklósi Ágnes
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 479 944 3

www.helikon.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

I. KÖNYV Rosemary

„Szememtől hogy űzzem el az emlékezetet?”1

Hat ember gondolt Rosemary Bartonra,
aki most egy éve halt meg…

1. Iris Marle

Iris Marle gondolatai a nővére, Rosemary körül jártak.

Csaknem egy éve próbált már kétségbeesetten szabadulni Rosemary emlékétől. Nem akart gondolni rá.

Túlságosan fájdalmas volt – túlságosan iszonyatos!

A ciántól elkékült arc, a görcsbe merevedett ujjak…

Az ellentét a halott és az előtte való nap még vidám, elragadó Rosemary között… Azazhogy talán nem is volt olyan vidám. Influenzán esett át, kimerült, letört volt. A vizsgálat állapította meg. De ő maga, Iris is hangsúlyozta ezt a körülményt. Hiszen ez magyarázta meg Rosemary öngyilkosságát, nem?

Amint túl voltak a vizsgálaton, Iris elhatározta, hogy kiveri a fejéből az egészet. Mi értelme emlékezni? Felejteni kell! Elfelejteni az egész szörnyűséget. De most, döbbent rá, kénytelen emlékezni. Kénytelen visszagondolni a múltra. Gondosan fel kell idéznie mindent, a legapróbb, legjelentéktelenebbnek tűnő eseményeket is.

Az a különös beszélgetés George-dzsal múlt éjszaka… amiatt kénytelen emlékezni.

Olyan váratlan, olyan ijesztő volt. De álljunk csak meg – valóban olyan váratlan volt? Talán nem voltak előjelei? George egyre fokozódó befelé fordulása, szórakozottsága, megmagyarázhatatlan cselekedetei, igen…, a furcsasága – mert ez az egyetlen szó rá! És mindez abban a pillanatban tetőzött, amikor az éjjel behívta a dolgozószobájába, és elővette a leveleket az íróasztal fiókjából.

Szóval, most már nincs kibúvó. Kénytelen Rosemaryre gondolni – emlékezni.

Rosemary – a nővére.

Iris hirtelen megrendülve döbbent rá, hogy életében először gondolkozik el Rosemaryn. Először gondolkozik el rajta tárgyilagosan – mint személyiségen.

Mindig egyszerűen csak elfogadta Rosemaryt, sohasem gondolkozott el rajta. Az ember nem gondolkozik el az anyján, az apján, a nővérén vagy a nagynénjén. Egyszerűen léteznek, legközelebbi családtagok, mindenféle kérdőjel nélkül.

Az ember nem gondolkozik el rajtuk mint embereken. Még csak azt a kérdést sem teszi fel magának, hogy milyenek.

Milyen is volt Rosemary?

Ez most nagyon fontos lehet. Sok minden függhet tőle. Iris a múltba révedt. Ő meg Rosemary mint gyerekek…

Rosemary volt az idősebb, hat évvel.

Régmúlt pillanatok tértek vissza, rövid villanásokban, apró jelenetekben. Ő maga egészen kicsi még, tejet és kenyeret eszik, a copfos Rosemary pedig fontoskodva „leckét csinál” az asztalnál.

A tengerpart egy nyáron, amikor Iris nagyon irigyelte Rosemaryt, mert ő már „nagylány” volt, és tudott úszni!

Rosemary, amikor intézetben volt, és csak a szünidőkre jött haza. Aztán ő maga mint iskolás és Rosemary, aki Párizsban már „végzett”. Az iskolás Rosemary esetlen, nyakigláb lány volt. A „végzett” Rosemary meghökkentően idegen, újszerű eleganciával tért haza Párizsból. Lágy volt a hangja, kecsesen ringott a dereka, vörösen aranylott gesztenyeszínű haja, és fekete árnyékok ültek nagy, sötétkék szeme körül. Felkavaró szépséggé nőtt fel – egy másik világban!

Attól kezdve csak ritkán látták egymást: a hatévnyi korkülönbség okozta szakadék akkoriban volt a legmélyebb.

Iris még iskolába járt, Rosemaryt pedig elkapta a „szezon” forgataga. A szakadék még akkor is megmaradt közöttük, amikor Iris hazajött. Rosemary élete abból állt, hogy reggelenként sokáig ágyban maradt, villásreggelikre járt a többi első bálossal, és majdnem minden este táncolni ment. Irist a Mademoiselle kísérte iskolába, a parkban sétált, este kilenckor vacsorázott, és tízkor lefeküdt. A nővérek közötti kapcsolat efféle rövid párbeszédekre korlátozódott: „Iris, telefonálj taxiért, mert bődületesen el fogok késni”, vagy: „Nem tetszik az új ruhád, Rosemary. Nem áll jól neked. Nagyon csicsás.”

Azután jött Rosemary eljegyzése George Bartonnal. Izgalom, vásárlás, koszorúslányruhák.

Az esküvő. Iris Rosemary mögött lépked a padsorok közt az oltár felé, és hallja, hogy suttognak:

„Milyen gyönyörű menyasszony…”

Miért ment férjhez Rosemary éppen George-hoz? Ezen Iris már akkor is meglepődött egy kicsit. Hiszen mindig annyi érdekes fiatalember hívta fel, vitte el szórakozni Rosemaryt. Miért éppen a nála tizenöt évvel idősebb George Bartont választotta, aki kedves, kellemes, de határozottan unalmas férfi?

George jómódú volt, de a dologban nem a pénznek volt szerepe.

Rosemarynek saját vagyona volt, méghozzá nem is jelentéktelen.

Paul bácsi pénze.

Iris módszeresen kutatott az emlékeiben, megpróbálta elkülöníteni egymástól azt, amit csak most tud, és azt, amit már akkor is tudott. Például Paul bácsiról.

Tulajdonképpen nem a rokonuk volt, ezt mindig is tudta. Noha bizonyos tényekről nyíltan soha nem beszéltek, Iris tudott róluk. Paul Bennett valamikor szerelmes volt az édesanyjukba, aki viszont mást, egy szegényebb férfit szeretett. Paul Bennett a rajongó szerepében a család barátja maradt. Paul bácsi lett belőle, és ő volt az elsőszülött gyermek, Rosemary keresztapja. Amikor meghalt, kiderült, hogy egész vagyonát kis keresztlányára, az akkor tizenhárom éves Rosemaryre hagyta.

Rosemarynek a szépségén kívül most már öröksége is volt. És mégis, a kedves, de unalmas George Bartonhoz ment feleségül.

Miért? Iris annak idején sem értette. Mint ahogy most sem. Nem hitt benne, hogy Rosemary valaha is szerelmes lett volna George-ba. De nagyon boldognak látszott vele, sőt szerette is – igen, határozottan szerette. Irisnak bőségesen volt alkalma ezt megfigyelni, ugyanis nővére házassága után egy évvel meghalt az édesanyjuk, a bájos, finom Viola Marle, és a tizenhét éves Iris Rosemaryhez és a férjéhez került.

Tizenhét évesen. Iris eltűnődött rajta, milyen is lehetett ő akkoriban. Mit érzett, gondolt, látott?

Arra a következtetésre jutott, hogy a kis Iris Marle későn érett: nemigen gondolkodott, elfogadta a dolgokat olyannak, amilyenek voltak. Neheztelt-e például az anyjára, amiért az korábban csak Rosemaryvel foglalkozott? Úgy érezte, tulajdonképpen nem. Magától értetődőnek tartotta, hogy Rosemary a fontosabb. Rosemary már „kinőtt” a gyermekkorból, természetes hát, hogy anyjuk, amennyire egészségi állapota engedte, idősebbik lányával törődött. Igen, ez érthető volt. Egyszer majd Iris is sorra kerül. Viola Marle anyának mindig valahogy olyan távoli volt, elsősorban a saját egészségi állapota foglalkoztatta, gyermekeit dajkákra, nevelőnőkre és iskolákra bízta, de valahányszor velük töltött egy kis időt, mindig változatlanul kedves volt hozzájuk. Iris ötéves volt, amikor Hector Marle meghalt. Senki sem beszélt róla, hogy Hector Marle többet ivott a kelleténél, de Iris, maga se tudta, honnan, már gyerekkorában értesült a titokról.

A tizenhét éves Iris Marle úgy fogadta az életet, ahogy jött, illendően meggyászolta anyját, fekete ruhában járt, és átköltözött nővéréhez és sógorához az Elvaston Square-re.

Néha szörnyen unalmas volt náluk az élet. Irist hivatalosan csak a következő évben akarták bevezetni a társaságba. Addig háromszor egy héten francia és német nyelvleckéket vett, háztartási tanfolyamra járt. De előfordult, hogy végképp nem tudott mit kezdeni magával, és nem akadt senki, akihez szólhatott volna. George mindig figyelmes, melegszívű és testvéries volt. A magatartása sohasem változott. Máig sem.

És Rosemary? Iris elég ritkán látta. Nővére sűrűn eljárt hazulról. Varrónő, koktélpartik, bridzs…

Ha gondolkozni kezd Rosemaryről, valójában mi az, amit tényleg tud róla? Az ízléséről, reményeiről, félelmeiről. Elképesztő, milyen keveset tud az ember még arról is, akivel egy fedél alatt él! A nővérek nem avatták be egymást bizalmas, benső ügyeikbe.

De most muszáj gondolkoznia. Muszáj emlékeznie. Fontos lehet.

Kétségtelen, hogy Rosemary elég boldognak látszott…

Egészen addig a napig – amely után egy héttel az a bizonyos dolog történt. Ő – Iris – sohasem felejti el azt a napot. Kristálytisztán jelenik meg előtte minden részlet, minden szó. A csillogó mahagóniasztal, a hátratolt szék és a jellegzetes, sietős írás…

Iris lehunyta a szemét, és fölelevenedett benne az egész jelenet.

Belép Rosemary nappali szobájába, és hirtelen mintha földbe gyökerezne a lába.

Megdöbbentő látvány volt! Rosemary az íróasztalnál ült, és karjára hajtott fejjel zokogott, mint egy magára hagyott gyermek. Még sose látta Rosemaryt sírni – és ez a nekikeseredett, heves sírás megrémítette.

Igaz, Rosemary csúnya influenzán esett át. Csak egy-két napja kelt föl az ágyból. És mindenki tudja, hogy influenza után az ember nagyon levert. De mégis…

Iris döbbenten kiáltott fel gyerekes hangján:

– Mi bajod, Rosemary?

Rosemary fölegyenesedett, kisírt arcából hátrasimította a haját. Megpróbálta összeszedni magát. Gyorsan válaszolt:

– Semmi… semmi… Ne bámulj így rám!

Felugrott, és a húga mellett kirohant a szobából.

Az izgatott Iris el sem tudta képzelni, mi történhetett. Az íróasztalhoz lépett, és nagy csodálkozására a saját nevét pillantotta meg nővére írásával. Neki írt volna Rosemary?

Közelebb húzta a kék levélpapírt. Nővére jellegzetes, elnyújtott írása most még szélesebbre húzódott szét: a tollat fogó kéz nyilván gyorsan és izgatottan írt.

Drága Iris!

Nincs értelme végrendeletet csinálnom, hiszen a pénzem úgyis a tiéd lesz, de szeretném, ha egyes dolgaim bizonyos személyekhez kerülnének.

George-ra hagyom az ékszereket, amelyeket tőle kaptam, meg azt a kis zománc ékszeres ládikát, amelyet együtt vásároltunk, amikor eljegyeztük egymást.

Gloria Kingre hagyom a platina cigarettatárcámat.

Maisie-re a kínai porcelánlovat, amelyet mindig úgy megcsod…

A szó itt egy eszelős tollvonással abbamaradt, amikor Rosemary nem bírta tovább tartani magát, hevesen zokogva az asztalra borult.

Iris szinte kővé vált.

Mit jelentsen ez? Csak nem fog meghalni Rosemary? Igaz, hogy nagyon beteg volt, de most már jól van. És az emberek nem szoktak belehalni az influenzába – néha persze előfordul, de Rosemary nem halt bele. Már meggyógyult, csak gyönge és levert egy kicsit.

Iris újra átfutotta a szavakat, és ezúttal egyszerre csak meghökkentette a következő mondat: …a pénzem úgyis a tiéd lesz…

Most először sejtett meg valamit Paul Bennett végrendeletének kikötéseiről. Gyermekkora óta tudta, hogy Rosemary örökölte Paul bácsi pénzét, hogy Rosemary gazdag, ő maga meg viszonylag szegény. De eddig a pillanatig eszébe se jutott a kérdés, hogy mi lesz ezzel a pénzzel, ha Rosemary meghal.

Ha tőle kérdezik, azt felelte volna, hogy nyilván George-ra száll, hiszen ő a férj, de hozzátette volna, hogy képtelenség olyasmire gondolni, hogy Rosemary előbb hal meg, mint George!

De most itt áll feketén-fehéren, Rosemary saját írásával. Rosemary halála esetén a pénz őrá, Irisra száll. De törvényes-e ez? Mindenféle pénzt a férj vagy feleség szokott örökölni, nem a testvér. Kivéve persze, ha Paul bácsi végrendeletében az áll, Rosemary halála esetén őt illeti a pénz. Így már nem olyan tisztességtelen a dolog.

Tisztességtelen? Megdöbbent, hogy ilyen szó jutott az eszébe. Olyasmi motoszkálna hát benne, hogy nem tisztességes, hogy Paul bácsi minden pénze Rosemaryé lett? Igen, a lelke mélyén nyilván mindig így érezte. Mert csakugyan tisztességtelen. Hiszen Rosemary és ő testvérek. Mindketten ugyanannak az anyának a gyermekei. Miért hagyott Paul bácsi mindent Rosemaryre?

Mindig Rosemary kapott meg mindent!

Kellemes társaságot, ruhákat, hódolókat, odaadó férjet.

Egyetlen kellemetlenség, ami valaha is érte, az influenza volt! És az is csak egy hétig tartott!

Iris csak állt az íróasztal mellett, és habozott. Az a papírlap – Rosemary biztosan nem örülne, ha meglátná a személyzet.

Rövid töprengés után felvette, összehajtotta, és betette az íróasztal egyik fiókjába.

A végzetes születésnapi vacsora után ott találták meg, és ez szolgáltatta az újabb bizonyítékot – ha ugyan szükség volt bizonyítékra –, hogy Rosemary a betegsége után nyomott kedélyállapotban volt, és valószínűleg már akkor is öngyilkosságra gondolt.

Influenza utáni depresszió. A vizsgálat ezt mutatta ki indítékként, és Iris vallomása is ezt támasztotta alá. Lehet, hogy nem volt kielégítő, de ez volt az egyetlen kézzelfogható s következésképp elfogadott indíték. Abban az évben igen veszedelmes influenza dühöngött.

Más indítékot sem Iris, sem George Barton nem tudott találni – akkor.

Most viszont, amikor Irisnak eszébe jutott az az eset ott a padlásszobában, maga sem értette, hogyan lehetett olyan vak.

Hiszen az egész úgyszólván az orra előtt zajlott le! És ő nem látott, nem vett észre semmit!

Gondolatai gyorsan átugrottak a tragikus születésnapi vacsorán. Nem arra kell gondolnia! Az elmúlt, elég belőle. Félre azzal a szörnyűséggel, a vizsgálattal, George eltorzult arcával, vérbe borult szemével! Térjünk csak át arra az esetre a bőrönddel a padlásszobában!

Jegyzetek

1 N. Kiss Zsuzsa fordítása.

Tartalom

I. KÖNYV: Rosemary

1. Iris Marle

2. Ruth Lessing

3. Anthony Browne

4. Stephen Farraday

5. Alexandra Farraday

6. George Barton

II. KÖNYV: Halottak napja

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

III. KÖNYV: Iris

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

helikon.libricsoport.hu

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Baskervville – SIL Open Font License
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Roboto – Apache License 2.0