A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Ava Harrison: Transference (The Montgomery Family Series 1.), 2016

Fordította
HORVÁTH M. ZSANETT

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A becstelen (Alvilági játszmák 1.), 2022

A zsarnok (Alvilági játszmák 2.), 2022

A vétkes (Alvilági játszmák 3.), 2022

A bűnös (Alvilági játszmák 4.), 2022

A megtört (Alvilági játszmák 5.), 2023

Az örökös (A Price dinasztia 1.), 2023

A csábító (A Price dinasztia 2.), 2023

Az elbűvölő (A Price dinasztia 3.), 2024

trans·fer·ence: a novel

Copyright © 2016 by Ava Harrison

Published by AH Publishing

Hungarian translation © Horváth M. Zsanett, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Drabon Zoltánné

Korrektúra: Dobos Attila

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5709-02-1

Mindenkinek, aki keresi magában az erőt,
hogy legyőzze a félelmeit.

érzelemáttétel (főnév) A pszichoterápiában és a pszichoanalízisben a páciensnek a terapeutájára kivetített érzelmei. Segíthet feltárni a páciens érzelmi és pszichológiai problémáinak gyökerét.

Előhang

Üres vagyok.

A szenvedésem, akár egy nyílt, rothadó seb.

Elviselhetetlen.

Hallom, hogy mondanak valamit, de a szavak értelmüket vesztik.

Csupán szavak. Nem hozzák őt vissza hozzám.

Gyász.

Veszteség.

Halál.

A fájdalom úgy üvölt fel a bensőmben, mint egy néma sikoly.

Mintha a szívemből indulna a fagy, mely megdermeszti az ereimet, és már semmit sem érzek a külvilágból.

Magába szippant, semmi sem marad belőlem.

Gépiesen letörlöm a könnyeimet.

Szaggatottan kapkodom a levegőt.

Kiver a jeges verejték. Zakatol a szívem.

Távoli zümmögéssé tompul minden.

Úgy verdes a szívem, mint egy felrebbenő madár.

Muszáj elmennem innen.

Nem bírom itt tovább

Első fejezet

Pitty…

Pitty…

Pitty…

A szemhéjam ólomnehéz; fehér fényvillanások ostromolják az érzékeimet. Mintha teljesen el lennék szigetelve mindentől. Magam vagyok, senkivel sincs kapcsolatom, nincsenek elvárások, nincs fájdalom, sem emlékek, majd hirtelen rám zúdul a külvilág.

Fülsüketítő kakofóniával.

Huss…

Huss…

Huss…

Zümmm…

Óvatosan kinyitom a szemem, ám elbizonytalanodom, amikor életre kel körülöttem a világ. A korábban tompa hangok minden mást elnyomnak, mint egy elrobogó tehervonat. Könyörtelenül beszivárognak a testem minden egyes pórusába. Megrohamozzák az érzékeimet.

Egy hang tölti be a fülemet.

– Azt hiszem, ébredezik.

Pitty…

Pitty…

– Jól van, kedveském, nyisd ki a szemed! – duruzsol egy lágy, vigasztaló hang.

Homályos látásom kitisztul, és két, lila műtősruhás nő áll előttem. Hová kerültem? Egy egyszerű szobában fekszem, mely híján van minden érzelemnek és melegségnek. Steril. A falak piszkosfehérek, nem egészen krémszínűek, és fertőtlenítőszer szaga lengi be a teret. Kinyitom a szám, hogy megszólaljak, hogy magyarázatot követeljek, de túl száraz az ajkam. Nyelni próbálok, ám olyan sűrű a nyálam, hogy lehetetlennek bizonyul a művelet. Óvatos mozdulattal az ajkamhoz emelem az ujjaimat, de még ez az apró gesztus is túl sok, mert belesajdul az egész testem.

– Innod kell valamit. Hozok egy kis vizet.

– Hol…

Mintha tele lenne a szám homokkal, ezért újra megpróbálom, ám érthetetlen, értelmetlen motyogásként potyognak ki belőle szavak. A csapból folyó víz hangjára összefut a nyálam. Egy szomjazó kétségbeesésével nézem, ahogy az egyik nő lassan megtölt egy kancsót, majd fog egy poharat és egy szívószálat.

– Hol vagy? A Sinai-Grace Kórházban. Baleseted volt.

Az új információ hallatán sebesebben dobog a szívem. Nem csoda, hogy minden porcikám fáj. Még a bőröm is ég.

A nővér odalép az ágyhoz, óvatosan kitölti a vizet a pohárba, majd odatartja az ajkamhoz a drága nedűt. Köszönöm, Istenem! Csodálatos érzés, ahogy a hűs víz megtölti a számat.

– Mi… mi történt?

– Autóbaleset. Beütötted a fejed és elvesztetted az eszméleted. Csúnyán felhasadt a bal halántékod és az arcod.

– Baleset?

Elkerekedik a szemem, és ahogy megfeszül a kötés az arcomon, szinte beleváj a bőrömbe. Felszisszenek, a nővér pedig egy gyenge mosollyal vigasztal.

– Megnézhetem? Kaphatok egy tükröt?

Az arcomra mutatok, mire az alacsonyabbik nő kimegy a szobából. Visszafordulok ahhoz a nővérhez, aki közben beszél.

– Igen, csak nemrég hoztak be. Ennél többet nem tudok mondani, de abból ítélve, amit hallottam, nem kell aggódnod. Minden rendbe jön.

Ekkor visszatér a társa, odalép az ágyamhoz, és a kezembe ad egy tükröt. Ahogy mondta, egy kötés takarja a homlokomat. Fénytelen a szemem. Alig látom a kék íriszemet, úgy kitágultak a pupilláim. Szőke hajam matt, és a bőrömhöz tapad. Úgy nézek ki, mint egy madárijesztő, az arcom falfehér.

– Értesítettem az ügyeletes orvost, hogy felébredtél, úgyhogy amint ideér, beszélni fog veled – ígéri a nővér, mielőtt kilép a szobából.

Az ablakra pillantok, és nézem, ahogy lágyan szállingóznak a hópelyhek, az ablaküvegre tapadnak, majd elolvadva zavaros vízcsíkokat hagynak maguk után. Az ismerős ketrec bezárul körülöttem, és elzárja a friss levegőt.

Félek…

És nem készültem fel, hogy szembenézzek az igazsággal.

Képtelen vagyok szembenézni azzal, ami velem történik.

Lépéseket hallok, visszafordulok az ajtó felé, és egy lágy, barna szempár néz vissza rám, melyet már jól ismerek.

– Jaj, istenkém! – kiált fel Sydney, amikor belép a szobába.

Az arca sápadt, máskor egyenes barna haja a hó miatt visszanyerte az eredeti göndörségét.

– Hát felébredtél! Hála az égnek! Már úgy aggódtam.

Megragadja a kezemet, és olyan melegnek tűnik a tenyere, ahogy körém zárja. Jólesik a vigasztalás, és közelebb hajolok hozzá, mert mellette biztonságban érzem magam, mintha hazaértem volna.

– Mit keresel itt? Honnan tudtad, hogy itt vagyok?

Felszalad a szemöldöke a csodálkozástól.

– Már hogyne lennék itt? Jöttem, amint felhívtak a hírrel.

Hát persze hogy eljött. Az a fajta barátnő, akire mindig számíthatok. Ez az egyik tulajdonsága, amit annyira szeretek benne: makacsul hűséges. Még csak rövid ideje vagyunk barátok, de Sydney-nek nem számít az idő. Amikor megismerkedtünk egymással az irodában, úgy éreztem, mintha egész életemben ismertem volna.

Miután apám meghalt, a legjobb barátja, Richard lépett a helyére, magára vállalva az apaszerepet. Amikor elárultam neki, hogy nem tudom eldönteni, milyen szakra menjek, önként felajánlotta, hogy megbeszéli velem, mik a lehetőségeim. Történetesen Richardé volt a város egyik vezető marketingcége. Együtt döntöttünk úgy, hogy egy marketing szakon szerzett diploma hasznos lehet számomra, és mire megszereztem, már előkészítette nekem a helyet a cégében.

Alighogy betoppantam az irodába, máris megszerettem. Magával ragadott az energia, a morajlás és az izgatott hangok, melyek végigsöpörtek a folyosókon. Amikor beljebb merészkedtem, Richard felkapta a fejét. Széles mosollyal üdvözölt, és odasietett hozzám. Atyai ölelésbe zárt, majd odakísért néhány íróasztalhoz egy hatalmas ablak mellett, amelyből a Park Avenue-ra nyílt kilátás.

– Ez lesz a te asztalod.

Richard rámutatott egy üres asztalra egy csinos, barna hajú nő mellett.

– Ő pedig Sydney White. A csoporttársad.

A lány Richardot figyelte, amíg a férfi beszélt, és amikor elhangzott a neve, elmosolyodott, felvillantva tökéletesen fehér fogait.

– Rendezkedj be, azután gyere be az irodámba, hogy megbeszélhessük a részleteket.

A vállamra tette a kezét, és bátorítóan megszorította.

– Örülök, hogy itt vagy.

Még egyszer utoljára rám mosolygott, mielőtt hátat fordított nekem, és elsétált a folyosón.

Sydney felsóhajtott.

– A fenébe, ez aztán közel volt!

Összevonta a szemöldökét.

– Jól vagy? – kérdeztem. – Kicsit sápadtnak tűnsz.

Sydney hátralesett a válla fölött, hogy megbizonyosodjon arról, senki sincs mögötte.

– Richardról van szó? Nem kedveled?

– Jaj, dehogy, szó sincs róla. Semmiség, igazán. Csak mostanában túl sok időt töltöttem lakótárs keresésével a munkám helyett, és már azt hittem, hogy lebuktam.

– Lakótárs?

– Igen, a jelenlegi lakótársam felszívódott. Összejött egy pasival, és faképnél hagyott. Még az utolsó havi lakbért sem fizette ki. Nem könnyű rendes lakótársat találni.

Frusztrált sóhajjal a levegőbe emelte a kezét.

– Ehhez nem tudok hozzászólni. Még az anyámmal élek.

– Ne már! – kiáltott fel olyan döbbenettel, hogy megnevettetett.

Ez a csajszi határozottan egy drámakirálynő.

– Hány éves vagy?

– Huszonkettő.

– Huszonkét éves vagy, és még sosem volt lakótársad? Még a fősulin sem?

Megráztam a fejem, mire elkerekedett a szeme.

– A fősuli közel volt az otthonomhoz. Nem kellett koleszben laknom. Szánalmas, tudom – magyaráztam félénken.

– Költözz hozzám!

Leesett az állam.

– Egyáltalán nem viccelek. El sem hinnéd, miféle csodabogarakat találok ezen a weboldalon. Úgy értem, te rendes csajnak tűnsz… kérlek! Hacsak nem vagy sorozatgyilkos vagy ilyesmi, mert akkor visszavonom a meghívást.

– Én… hát…

– Ugyan már…! Nem lakhatsz örökké anyádnál. Ideje, hogy kirepülj a fészekből.

Ebben igaza van.

– Nos…

– Ígérd meg, hogy fontolóra veszed. Kérlek! – esdekelt, és nem bírtam megállni, hogy ne bólintsak, miközben elfojtottam a nevetést.

Akkor és ott már tudtam, hogy nem pusztán összeköltözöm ezzel a flúgos csajjal, hanem ez lesz életem legjobb döntése.

Egy héttel később lakótársak voltunk.

Kirázom a fejemből a két évvel korábbi emlékeket, és Sydney-re koncentrálok, megpróbálom felidézni, hogyan is kerültem ide.

– Mi történt?

Minden olyan zavarosnak tűnik. Mintha ott lenne az információ valahol a fejemben, csak nem tudom megragadni.

– A temetésen voltunk. Ugye emlékszel a temetésre?

Behunyja a szemét egy pillanatra, és amikor újra kinyitja, csillog a könnyektől.

Mintha vaspánt feszülne a mellkasomra, fájdalmasan szorítja a szívemet. Hogy felejthettem el? Richard meghalt. A mentorom, a főnököm, az apa az életemben. Az egyetlen apa, akit ismerek… ismertem. Lehunyom a szemem, és magam elé idézem az arcát. Annyi éven át ő volt az, aki mindenben támogatott.

Törékeny, tizennégy éves kis testem remegett a zokogástól, a fejem a párnámba fúrtam. Potyogtak a könnyeim, és eláztatták hosszú, kócos hajamat. A távolban halkan nyikorgott az ajtó, és tompa lépések közeledtek felém a fapadlón.

– Hol van anyukád? – kérdezte Richard, amikor belépett a szobámba.

Gyakran betért hozzánk, hogy megnézzen engem és anyát, és meggyőződjön arról, jól vagyunk. Felsandítottam rá, és kisöpörtem a hajam a szememből.

– Nem érzi jól magát.

Elcsuklott a hangom, az állam remegett a zokogástól.

– Miért sírsz, kicsim?

– Soha nem érzi jól magát. Naphosszat mást sem csinál, csak az ágyban fekszik – hadartam, mire megértően bólintott. Anya mindig ezt csinálta. Azt mondta, nem érzi jól magát, és soha nem hagyta el a szobáját. Végigsírta a nappalokat és az éjszakákat. Ám egyetlen orvos sem talált semmit, és ettől még jobban sírt.

– Mi történt? Mit felejtett el?

– Nem felejtett el semmit, de tudod, hogy milyen. Mindig van valami baja. Mi van, ha megint beteg? Mi van, ha megint napokig ki sem jön a szobájából?

Richard leült az ágy szélére. Közelebb húzódtam hozzá, és amikor vigasztalóan átkarolt, elfojtottam az újabb zokogást.

– Tudom, hogy nem én vagyok az apád, de olyan vagy nekem, mintha a saját lányom lennél. Csak áruld el, mire van szükséged, és soha nem hagylak cserben. Megígérem.

Anyám mellett nem volt könnyű az élet, Richard azonban elviselhetőbbé tette. Sosem felejtette el, amit ígért. Mindig számíthattam rá.

Kinyitom a szemem, és összenézünk Sydney-vel.

– Amikor kihúztak a kocsiból, nem ébredtél fel, ezért kihívták a mentőt, és behoztak ide.

Az ajkába harap. Sydney csak akkor csinál ilyet, ha ideges.

– Mi az? Mit hallgatsz el előlem?

Gyanakvóan összehúzom a szemem.

– Megpróbálták felhívni anyukádat mint a legközelebbi hozzátartozódat, ő viszont nem volt hajlandó bejönni a kórházba, ezért vették fel velem is a kapcsolatot. Még jó, hogy regisztráltuk egymást kapcsolattartónak vészhelyzet esetére, amikor annak idején nekimentél annak a falnak, és össze kellett varrni a sebed.

Felnevet, ám még a nevetése sem tudja enyhíteni a bensőmet mardosó fájdalmat.

Hiába emlékeztetem magam, hogy ne várjak anyámtól semmit, hogy „nem érzi jól magát”, és nem tudja, mit csinál, ez sem segít a csalódottságomon. Végső soron a világon semmi baja, leszámítva persze, hogy hipochonder. Az elmúlt tizennyolc évben, apám halála óta gyakorlatilag retteg az élettől. Még Richard temetésére sem jött el, ami úgy ért, mint egy arcul csapás, ha figyelembe vesszük, hogy mennyi mindent tett értünk.

Megrázom a fejem, és visszafordulok Sydney-hez.

– Tudják már, hogy mi okozta a balesetet?

Sydney a homlokát ráncolja és összeszorítja a száját, miközben körbepillant a szobában. Az ápolónő a sarokban áll, de a szekrényekben turkál, mintha keresne valamit, látszólag nem foglalkozik velünk. Sydney-nek elég is ennyi, közelebb hajol.

– Nos, még nem biztosak benne – suttogja. – De… de azt mondták, hogy nem fékeztél.

– Micsoda?

A számra tapasztom a tenyeremet, elfojtva egy zihálást.

– Jóságos ég, azt hiszik, hogy szándékosan csináltam?

– Tudom, szivi, tudom. De mondd csak, emlékszel, mi történt? Mi okozta a balesetet?

– Komolyan mondom, hogy fogalmam sincs.

Megsimogatja a karomat, én meg folytatom a pityergést.

– Biztos vagyok benne, hogy eszedbe fog jutni. Nagyon feldúltan hagytad ott a temetést.

Tanácstalanul rázom a fejem.

– Az égvilágon semmire sem emlékszem a temetésről. Szerinted normális ez?

– Fogalmam sincs, de nekem azt mondták, hogy agyrázkódásod volt.

A nővér éppen ebben a pillanatban lép az ágyamhoz a vérnyomásmérővel.

– Elnézést, de kíváncsi lennék, egyáltalán normális az, hogy Eve semmire sem emlékszik közvetlenül az autóbaleset előtti percekből? – szegezi neki a kérdést Sydney.

– Ami azt illeti, ez teljesen normális, kedvesem. Egy agyrázkódás után néha kihagy kicsit a memória. De vissza fognak térni az emlékek, amint elmúlik a duzzanat.

Rám mosolyog, közben rögzíti a karomon a pántot.

– Ó, hála az égnek!

Hallom Sydney hangján, hogy megkönnyebbült, és felvillantok egy erőtlen mosolyt.

– Te Syd, nem mondtam valamit, mielőtt elrohantam?

– Nem, nem sokat…

Sydney válaszát egy férfi érkezése szakítja félbe.

– Helló… – A kórlapra pillant. – Hamilton kisasszony? Dr. Levin vagyok. Örömmel látom, felébredt. Feltennék néhány kérdést, ha nem bánja.

– Tessék csak – felelem vonakodva, és görcsbe rándul a gyomrom a gondolattól, hogy magamról kell beszélnem.

– És a barátnője? – biccent Sydney felé, aki az ágy végén ül.

– Ó, semmi baj. Beszélhetünk előtte.

Sydney-vel nincsenek titkaink. Elfogadjuk egymást éppolyan tökéletlennek, amilyenek vagyunk.

A férfi lepillant a táblagépre a kezében.

– Volt már valaha agyrázkódása?

– Nem.

Könnyed mozdulattal rákoppint a képernyőre.

– És most hogy érzi magát? Kótyagos? Szédül?

Megrázom a fejem.

– Mit érzett közvetlenül a baleset előtt?

Leteszi a táblagépet, és leveszi a sztetoszkópot a nyakából.

– Nem igazán emlékszem, de újabban kissé szaporábban ver a szívem, és azt hiszem, szédülök is, mintha nem kapnék levegőt.

– Mióta tapasztalja ezeket a tüneteket?

Fölém hajol, a hideg fémet a bőrömre helyezi. Mély levegőt veszek, majd kifújom.

– Azt hiszem, talán azóta, hogy Richard meghalt.

– És a halála előtt soha nem tapasztalt ilyesmit?

Felegyenesedik, és megigazítja a kórházi hálóingemet.

– Nem emlékszem…

Homályosak az emlékeim, mint egy halovány álom. Átkutatom őket, hátha találok valamit, ami megmagyarázza a történteket. A felismerés váratlanul ér, amikor bevillan, milyen érzés volt a hideg verejték, az izomgörcs és még sok minden más.

– Pontosabban emlékszem…

– Mire emlékszel? – kiált fel Sydney csodálkozva.

Letaglóznak a hirtelen visszatérő képek a balesetről. Ahogy a felszínre törnek az emlékek, a testem minden fájdalomra élesen emlékszik.

El kellett jönnöm onnan.

El kellett menekülnöm a fojtogató valóság elől.

Megfeszülnek az izmaim, ahogy rám tör a késztetés, hogy elfussak. Megszakadna a szívem, ha tovább maradnék.

– Hová mész? – suttogta Sydney, és kinyújtotta a kezét, hogy visszatartson.

Én azonban nem hagytam, hogy az utamba álljon.

El kellett tűnnöm onnan.

Reszketegen kinyitottam az ajtót, és viharos széllökés vetette vissza törékeny testemet. Az apró esőcseppek tűszúrásként záporoztak rám, ahogy kiléptem a fagyos téli külvilágba. Mintha hosszabbra nyúlt volna a kocsimhoz vezető út. Hideg vízcseppek tapadtak nyirkos bőröm minden szabad felületére. Az esővíz elkeveredett a könnyeimmel.

Felemeltem a fejem, és felnéztem az égre. Bárcsak az eső elmosta volna ezt a pillanatot! Bárcsak visszarepített volna egy olyan időbe, amikor még minden rendben volt!

De hiába.

Csak egy vágyálom volt.

Semmi sem moshatta el ezt a fájdalmat. A mai nap a bánat napja volt.

Bizonytalan léptekkel botorkáltam el a Zipcar kocsijához, melyet erre az alkalomra béreltem ki, hogy eljussak a temetőbe. Kinyitottam az ajtót, és bemásztam a vezetőülésbe. Teljesen átfagytam az esőben, bőrig áztam, mire ideértem, de semmit sem tettem, hogy felmelegítsem magam. Jólesett a fájdalom. Arra emlékeztetett, amit elvesztettem.

Kikanyarodtam a parkolóból, és visszaindultam a város felé. Minél messzebbre jutottam, annál több levegő jutott a tüdőmbe. A testem mintha felmondta volna a szolgálatot abban a szobában. Amikor megláttam a holttestét…

Leblokkoltam.

Elhomályosult a látásom, és ismét könnyek szöktek a szemembe. A szembejövő forgalom fénye elvakított, és égette a retinámat. Villogó fények kavarogtak a távolban, ahogy az eső a szélvédőre zúdult.

El kellett volna búcsúznom tőle.

Tartoztam neki ennyivel.

Nem…

Muszáj volt eljönnöm onnan.

Nem maradhattam.

Nem bírtam tovább nézni.

Vakító fény villant közvetlenül előttem.

Nem hallottam mást, csak a kerekek csikorgását.

Azután elnémult a világ.

– Emlékszem, hogy elzsibbadt a karom. Emlékszem a fényvillanásra. Emlékszem, azt hittem, szívrohamot kaptam. Jóságos ég, gondolja, hogy szívrohamom volt?

Az oldalamon lévő gép gyorsabban kezd csipogni, ahogy a pánik eluralkodik rajtam, és hirtelen felgyorsul a szívverésem. Az arcok elhomályosulnak körülöttem…

– Mi történik? Mi a baj velem?

– Mély levegő, Hamilton kisasszony. Kérem, lélegezzen mélyeket!

Úgy érzem, mintha vaspántok szorítanák az agyam. Fájdalmasan összepréselődik a tüdőm. Túl sok ez nekem. Fekete pöttyök táncolnak a szemem előtt.

Szorító…

Fojtogató…

Bumm… bumm…

Bumm… bumm…

Elkeseredetten nyeldeklem a levegőt, ahogy összezárulnak körülöttem a falak. Zúgó, sistergő hang tölti meg a fülem. Teljesen betakar a zaj. Elnyel a vihar.

Körülvesz engem…

– Nyisd ki a szemed! Minden rendben.

Egy hang duruzsol a távolból.

– Meg tudod csinálni – utasít újra a hang.

Felrebben a szemhéjam.

– Mi… micsoda? – motyogom, és megpróbálom összeszedni magam. – Én… Mi történik velem?

– Nincs semmi baj. Lélegezz be… most pedig fújd ki a levegőt.

Kiélesednek előttem a markáns vonások a jóképű idegen arcán, miközben engem tanulmányoz.

Még soha nem láttam ennél igézőbb halványkék szempárt. Hipnotikus a szeme. A felhőtlen égboltra emlékeztet egy idilli nyári napon. Tovább méregetem őt, a tekintetem követi az ajka ívét, majd végigsiklik a finoman metszett állkapcson. Tökéletes borosta borítja.

Felemelem az állam, hogy alaposabban megnézzem magamnak, kék írisze rám villan, és hirtelen észbe kapok, hogy kendőzetlenül bámulom ezt az idegen férfit. Elönt a forróság, és különös bizsergés kavarog a hasamban.

– Ki… ki maga?

– Dr. Preston Montgomery vagyok. A kórház egyik pszichológusa.

– Terapeuta?

– Az volnék. Mielőtt hazaengednének a kórházból, azt akarják, hogy beszéljek veled. Most már tudsz beszélni?

Nem…

Beleegyezően bólintok.

– Jól van, és jártál már valaha terapeutánál?

– Nem – suttogom, és azt kívánom, bárcsak ne kellene erről beszélnünk.

– Gyakran tör rád pánikroham, vagy ez újdonság?

Figyelmes tekintete szinte perzsel, és önkéntelenül fészkelődni kezdek. Gyönyörű, metsző kék szemével követi minden mozdulatomat. A szívem eszelős ritmust ver a mellkasomban.

– Új.

Mindketten hallgatunk. Az egyetlen zajt egy hordágy csapja, melyet odakint tolnak a folyosón. Céltalanul fürkészem a szobát, mígnem kénytelen vagyok újra a szemébe nézni.

– Legjobb tudomásod szerint szenvedtél valaha szorongásban, vagy tapasztaltál bármely más olyan tünetet, ami jelentkezett nálad?

– Nem tudom. Úgy értem, mindig is egy kissé ideges típus voltam, de ilyet még sosem éreztem. Az igazat megvallva már-már azt hittem, hogy a halálomon vagyok. Mi történik velem?

Tátva marad a szám, amikor éles nyomást érzek a szívemben. Hevesen dübörög a mellkasomban. Ezúttal biztos vagyok benne, hogy meghalok.

– Nyugalom. Lélegezz… Lélegezz! Egy. Kettő. Három. Orron be, és… szájon ki.

Szorosan behunyom a szemem, és megfogadom a tanácsát. Megpróbálom követni az utasításait. Belégzés… Egy. Kettő. Három.

Kilégzés.

– Mi-miért történik ez velem?

Potyognak a könnyeim, és leperegnek az arcomon. Meg sem próbálom letörölni őket. Ólomnehéz a karom, úgysem bírnám megmozdítani. Lélegezz…

Végre elér hozzám az orvos hangja, amikor válaszol:

– Traumatikus veszteség ért, ami néha túlterheli az elmét és a testet, ezért nem tudod feldolgozni.

Nem tudom, mit mondjak erre. Olyan ostobának érzem magam, amiért kiakadtam. Azt akarom, hogy véget érjen ez az egész.

– Most hogy érzed magad?

Az átható kék szempár figyelmesen vizsgálja az arcomat.

– Fáj a fejem.

Az ajkába harap.

– Van jelenleg valamilyen egészségügyi problémád? – faggat tovább.

– Nem tudok róla.

Lehajtom a fejem, csendre vágyom, szünetet akarok tartani, ám újra felkapom, amikor tovább bombáz a kérdéseivel.

– Kapsz jelenleg orvosi ellátást valami miatt, amiről tudnom kellene, vagy szedsz valamilyen gyógyszert?

– Ennek nem kellene szerepelnie az aktámban? A másik orvos már egy csomó kérdést feltett nekem.

Több türelmetlenség vegyül a hangomba, mint szeretném, de tényleg nem akarok további kérdésekre válaszolni.

– Sajnos a kórház adatbázisa jelenleg akadozik, úgyhogy el kell nézned nekem, hogy magam járok utána. Tudom, hogy dr. Levin elvégez még néhány vizsgálatot.

Előveszi a telefonját.

– Egy perc, és visszajön, hogy újra beszéljen veled.

Lehunyom a szemem, és azt kívánom, bárcsak vége lenne már ennek a mizériának! Szeretném végre elfelejteni ezt az egész balesetet.

– Oké.

– Emlékszel, mire gondoltál közvetlenül a baleset előtt?

Lecsukódik a szemem, és kényszerítem magam, hogy felidézzem a részleteket. Bevillannak az emlékek.

– Éppen az én… az én… nem is tudom, minek nevezzem őt.

Megremeg az állam.

– Sírtam, és elkalandozott a figyelmem. Azután felnéztem, és elvakított a fény… De… de addigra már túl késő volt. Beakadt valamibe a lábam. Én meg akartam állni…

Elcsuklik a hangom, és zokogni kezdek.

Az ágy mellett dr. Montgomery az iPadjén pötyög. Kíváncsi lennék, vajon miket írhat. Talán azt hiszi, hogy szándékosan csináltam? Hogy nem is baleset volt. Hogy talán velem van a baj? Vajon hisz nekem? Miért küldtek be hozzám egy pszichológust, hogy beszéljen velem? Rákérdezhetek?

Ekkor belép a kórterembe dr. Levin, és félbeszakítja a gondolatmenetemet.

– Helló, Eve! Dr. Montgomery – biccent, amikor az agyturkász átnyújtja neki a táblagépet.

Az orvos a homlokát ráncolja, ahogy elolvassa a jegyzeteket, amelyek bizonyára az én kórlapomra kerültek, és egy bólintással nyugtázza őket.

Dr. Montgomery feláll, és benyúl a hátsó zsebébe, ahonnan előveszi a tárcáját, és kiemel belőle egy névjegykártyát.

– Szeretném odaadni a névjegykártyámat, Eve. Ha szükséged van rám, kérlek, hívj nyugodtan, és megbeszélünk egy időpontot. A szorongás és a pánikroham súlyos problémák, amelyek, ha nem kezeljük időben, rosszabbodhatnak. Véleményem szerint a terápia segíthet feltárni a kiváltó okokat, és rávezethet a megfelelő kezelésre.

Véletlenül hozzám ér az ujjaival, és libabőrös leszek, ahogy puha bőre az enyémet súrolja.

– Őszintén remélem, hogy felhívsz, és időpontot kérsz.

Egyáltalán nem biztos, hogy lelkileg felkészültem erre. Hogy szembenézzek azzal, ami valójában kísért.

Múlnak az órák, álmatlanul hánykolódok a kórházi ágyon, és várom, hogy visszatérjen az orvos. Amikor végre megérkezik, egyszerre tör rám a megkönnyebbülés és a baljós előérzet. De minden rendben. Pusztán egy enyhe agyrázkódásom volt, és már csak arra kér, hogy keressek fel egy terapeutát. Egy terapeutát. Ugye képes vagyok rá? Tudok beszélni valakivel?

Nyirkos a tenyerem, és ideges remegés kezdődik a mellkasomban. Minden eltelt pillanattal egyre fokozódik a rettegésem. Fogalmam sincs, hogy képes vagyok-e rá.

Éppen a zárójelentést várom, amikor belép a kórterembe Sydney, és kérdő pillantást vet rám.

– Na és most?

Megdörzsöli a tarkóját.

– Megvárjuk, hogy elengedjenek.

Próbálok mosolyogni, de van egy olyan érzésem, hogy nem vagyok meggyőző.

– És felkeresed azt a terapeutát? Kérsz tőle időpontot?

Amikor megrázom a fejem, felvonja a szemöldökét.

– Micsoda? Mégis miért nem?

– Te most szórakozol velem, Sydney? Láttad már a fickót? Baromi elkeseredettnek kell lennem ahhoz, hogy kitálaljam az őrültségeimet egy ilyen jóképű pasinak.

– Hát, akkor jobb lesz, ha keresel valaki mást, méghozzá pronto. Te nem láttad magad, Eve. Gyakorlatilag katatón voltál. Soha életemben nem féltem még ennyire semmitől. Muszáj beszélned valakivel. Ha nem vele, akkor valaki mással.

– Jó, akkor a második lehetőséget választom… valaki mást.

– Biztos, hogy ezt akarod? Én igazán nem bánnám, ha nekem adna egy időpontot, hogy lefektessen a heverőjére, és feltárulkozzak előtte.

Pajkosan rám kacsint:

– Iszonyú dögös volt!

Nem bírom megállni, kitör belőlem a nevetés. Sydney mindig jobb kedvre tud deríteni, még ha kérészéletű is a jókedvem.

Sokáig kell várnunk, mire végre kiengednek a kórházból. Sydney egész idő alatt velem maradt, fogta a kezemet, és megnyugtatott, hogy minden rendben lesz.

Amikor kilépünk a kórházból, elszalad, hogy fogjon egy taxit. Hálás vagyok érte, mert testileg és érzelmileg teljesen kimerültem, nem lenne erőm felemelni a karomat. Esküszöm, napokig tudnék aludni. A testem harmatgyenge és törékeny. A taxi elsuhan velünk a nagyvárosi forgalomban. Csupán néhány perc, és már meg is érkeztünk az épületünkhöz. Sydney kifizeti a fuvart, és mindketten kiszállunk.

A járda zsúfolt, és azon kapom magam, hogy kerülni próbálom a járókelőket. Lassan, bizonytalanul lépkedek, és a bejárathoz vezető utat úgy élem meg, mint egy maratonfutást. A szél könyörtelenül tépázza a hajamat, csontig hatol a hideg, hogy beleborzongok.

Végül azonban sikerül bejutnunk a lakóházba, majd fel a lakásba. Megpillantok egy fotót a dohányzóasztalon Richardról és rólam, mely a főiskolai diplomaosztómon készült. Hirtelen megint nem kapok levegőt. Bezárulnak körülöttem a falak, minden izom megfeszül a mellkasomban, a fájdalom szinte elviselhetetlen. A szívem minden egyes dobbanása olyan fülsüketítő robaj, hogy félő, ez lesz az utolsó dolog, amit hallok. Az utolsó csepp oxigén is elfogy a tüdőmből, ahogy egyre szaporábban kapkodok levegő után. Miért nem múlik már el? Olyan élénk az emlék, olyan tiszta és valóságos, mintha csak tegnap történt volna.

Végre elérkezett a nagy nap.

A tömeget pásztáztam, anyámat kerestem, Richardot kerestem. Nem volt könnyű rávenni anyámat, hogy ma eljöjjön ide. Éppen ezért izgatottan lestem őt a mosolygó arcok tömegében, mindenáron meg akartam találni. Végül sikerült, ám büszkeségnek nyoma sem volt az arcán. A tekintete üres volt, érzelemmentes, az arca kifejezéstelen. Gépiesen legyezte magát, és megnézte a pulzusát a nyakán. Már megint valami képzeletbeli betegséggel volt elfoglalva. Visszatért a mélyen gyökerező szomorúság. Még arra sem volt képes, hogy legalább egyetlen napra normálisan viselkedjen.

Csalódottan lehajtottam a fejem.

Richard ekkor mélyen a szemembe nézett. Kihúzta magát, és felszegte az állát. Megértettem, amit a terem túlsó végéből üzent nekem.

Húzzam ki magam.

Legyek büszke magamra.

Ekkor rámosolyogtam, és hirtelen mélységes elégedettség töltött el mindazért, amit sikerült elérnem.

– Tessék, ezt idd meg! – szól Sydney, és elém tol egy poharat.

Belekortyolok, lenyelem a vizet, de még mindig forog velem a szoba, és nem bírom lelassítani a légzésemet.

Sydney körkörösen megdörzsöli a hátamat.

– Semmi baj. Minden rendben.

Ringatni kezdem magam, a mozdulat felgyorsul, amíg várom, hogy megnyugodjak, de ez nem tud elég hamar megtörténni.

– Sss, minden rendben. Nincs semmi baj.

Hátradőlök és lehunyom a szemem. Fogalmam sincs, mennyi idő telhet el így, de amikor újra kinyitom, érzem, hogy ismét a régi vagyok. Megnyugodtam. Elcsitult a félelmem, de a gyújtózsinór már izzik. Érzem, ott van minden lélegzetvételemben. Lassan kúszik előre a láng, s csupán idő kérdése, hogy mikor fogok újra felrobbanni.

Csigalassú mozdulatokkal fordulok vissza Sydney-hez. A kanapé szélén ül, az arca falfehér, és idegesen harapdálja az ajkát, miközben engem figyel.

– Jól vagy? Hívjam az orvost?

– Jól vagyok. Ígérem, jól vagyok. Csak elfáradtam. Rettenetesen elfáradtam.

Hátradőlök a kanapén, és kieresztek egy mély sóhajt.

– Ez totál érthető. Annyi mindenen mentél keresztül az elmúlt napokban. Esküszöm, még sosem láttam ilyen heves rohamokat, mint amilyeneken ma keresztülmentél. Nagyon kimerült lehetsz.

– Az is vagyok – motyogom, de kényszerítenem kell magam, hogy egyáltalán válaszoljak a kérdésére.

Ahogy legördül a szó a nyelvemről, elhomályosul körülöttem a világ, és alig bírok a barátnőmre összpontosítani.

– Fáj még valamid? Úgy festesz, mint aki mindjárt kitaccsol.

– Tényleg hányingerem van.

– Valószínűleg az agyrázkódás miatt. Említették a hányást, mint lehetséges mellékhatást. Mi lenne, ha ledőlnél egy kicsit a szobádban, én pedig odaülök majd melléd, amíg pihensz, oké?

Feláll, és nyújtja a kezét, hogy felsegítsen.

– Erre igazán semmi szükség. Nem lesz semmi bajom.

Még én sem hiszek magamnak, de ezt már nincs erőm elárulni neki.

– Szó sem lehet róla! Az agyrázkódás és a pánikrohamok után nem szívesen hagynálak most magadra.

Bólintok, majd bebotorkálok a szobámba, és lefekszem az ágyra. A matrac megbillen Sydney súlya alatt, amíg pihentetem a szemem.

Néhány órával később kinyílik a szemem. Sydney rögtön felkapja a fejét. A szeme vörös és duzzadt az alváshiánytól. Erősen megdörzsöli, és látom, hogy nedvesek lettek az ujjai. Csak nem sírt? Én lennék az oka? Vagy valami más keserítette el?

– Jól vagy? – kérdem tőle, mire mozdulatlanná dermed.

– Rendben leszek.

– Akarsz beszélgetni valamiről?

– Á, nem, csak fáradt vagyok.

– Tényleg kimerültnek tűnsz. Aludtál egyáltalán, Syd? – krákogom, a hangom még mindig kásás az álomtól.

A barátnőm felvillant egy feszült mosolyt.

– Nem, nem igazán. Hogy érzed magad? Szükséged van valamire? Kérsz fájdalomcsillapítót?

– Tudok hozni magamnak – legyintek, mielőtt ásítanék.

– Nem kell, tényleg nem gond. Majd én hozok neked.

Feláll az ágyról, és kimegy a szobából, hogy hozzon egy pohár vizet. Amikor visszatér, látom, hogy még mindig bánatos az arca. A felismeréstől minden izmom megfeszül, fájdalmasan beszűkül a légcsövem, és rám tör a bűntudat. Nem hagy nyugodni a gondolat. Ez a szüntelenül ismétlődő hang a fejemben. Én lennék az oka? Vagy ennél többről van szó?

– Sajnálom, Syd! Utálom, hogy ilyen megpróbáltatásoknak tettelek ki az elmúlt napokban. Jól vagy?

– Jól vagyok. Miattam nem kell aggódnod. A kérdés az, te hogy vagy? Akarsz beszélni Richard haláláról? Nem sokat beszélsz a családodról, de talán, nem is tudom, velem könnyebb lenne beszélned ezekről a dolgokról?

Könnybe lábad a szemem, és makacsul rázom a fejem.

– Erre most képtelen lennék.

– Megértem, tényleg, de nem gondolod, hogy neked is jobb lenne? Még mindig gyászolsz. Talán segítene, ha beszélnél róla.

– Majd meglátjuk.

– Légy szíves, gondolkozz rajta!

– Ígérem, úgy lesz – hazudom.