KOPLÁNYI REBEKA

NEM VAGYOK ÉN KATONA

Könyv Guru

Budapest, 2026

Marpo Királyságot az éjszaka lényei fenyegetik. A király által létrehozott különleges alakulat, a Nap Gárda felel az emberek biztonságáért. Igyekezetük azonban hiábavalónak bizonyul: Li városa minden reggel újabb áldozatokra ébred.

Az ifjú Adair elhatározza, hogy bármi áron bosszút áll a félszemű vámpíron, aki elvette tőle szeretteit. Miután csatlakozik a Nap Gárdához, ráeszmél, hogy céljának elérése nagyobb kihívás, mint hitte. Megpróbáltatásai közepette tanítója és barátai segítik. Társaival együtt meg kell tapasztalnia, mi a bizalom, az árulás, a gyász és a megbocsájtás.

Adair csak a vérszívók végső csapására készülve ébred rá, mi is a valódi végzete.

TARTALOMJEGYZÉK

Prológus

1. fejezet  Remény

2. fejezet  Barátok

3. fejezet  Különválás

4. fejezet  Sikolyok városa

5. fejezet  Kétségek

6. fejezet  Gyász

7. fejezet  Pipacs-domb

8. fejezet  Árulás

9. fejezet  A félszemű születése

10. fejezet  Kell egy terv!

11. fejezet  Li város bukása

12. fejezet  III. Holden király

13. fejezet  A bíbor köpenyes

14. fejezet  Végzet

Epilógus

PROLÓGUS

Az esős évszak ellenére a fák lombjai most szárazon lengedeztek. Csak néhány pocsolya bizonyította, hogy pár órája még szakadt az eső. A késő délutáni szellőben megannyi illat és hang szállt. Az eső frissítő párája az egész várost belengte, a keserű alkohol- és dohányszag visszataszítóan tolongott a sötét sikátorokban. Néhány nyitott ablakból a vacsora illata szivárgott ki. A toronyóra pontban hetet ütött. A kőből és fából álló építmény már több mint tíz éve mutatta az időt a város lakóinak. Apró, kerek ablakain csupán rács volt, faajtaja pedig itt-ott lyukas. Hiába a jó szolgálat, senki nem szánt rá időt – sem pénzt –, hogy felújítsa. A hatalmas harang szépen csengett és zengett. Végigbúgta a város minden kis szegletét. Még a helység szélén lakó, kertjében gazoló idősödő házaspár is hallhatta, ahogy a harang bongott. Az utcákon alig néhány ember sétálgatott. Amint meghallották a hatalmas toronyóra hangját, ők is szaporábban szedték a lábukat, és behúzódtak közeli házuk menedéket nyújtó melegébe. A legtöbb ember már rég nem volt odakint, mindenki egybegyűlt családjával. Patadobogás zaja törte meg a város csendjét, mely a harangzúgás elhallgatása után állt be. Ahogy a kőhöz és a mélyedésekben összegyűlt vízhez ért a lovak patája, egészen ritmusos dallam keletkezett. A fémes patkók és a kő érintkezésekor egyszerre éles és tompa hang csendült fel, amikor pedig a pocsolyákba léptek a lovak, loccsanás hallatszott. Három lovas járta az utcákat, átnyargaltak a toronyóra előtti téren, elérték a város központjaként funkcionáló piacteret, ahol reggelente friss árut és csecsebecséket lehet vásárolni, ám most épp olyan kihalt, mint minden más utca a városban. A sötét színű lovak hátán fekete páncélos katonák ültek. Egyikük kezében egy zászlót tartott a királyság címerével. Ő haladt leghátul, a lova mintha sántított is volna. Az elsőnek egy kürt lógott a vállán, a második valamennyire különbözött társaitól. Az ő páncélja nem csupán feketén fénylett, de a végtagjait vörös fém takarta. A katonák elérve úticéljukat, megfékezték lovaikat. Körbetekintettek. Egy lélek sem járt az utcákon, semmi gyanús mozgás. A három katona összenézett. Amelyik a kürtöt cipelte, most levette azt a válláról, és belefújt. Az éles, a lakók számára jól ismert hangot a szél messze vitte, így biztosítva, hogy minél többen hallhassák. A kürtszó végeztével a különleges páncélba öltözött katona egy pergament rántott elő a lovára akasztott tarisznyából. Elengedte a kantárt, két kézzel görgette le a sárgás színű lapot. Nem volt túl hosszú.

– Tisztelt királyunk, Holden, ki harmadik ezen a néven, a lakosok biztonságát előtérbe helyezve újabb döntést hozott meg! Bármely alattvaló, ki este 7 óra és reggel 7 óra között az otthonán kívül tartózkodik, 15 év bányamunkára ítéltetik! A vámpírok létezése nem holmi mese! Ki semmibe veszi királyunk, Holden, ki harmadik ezen a néven, törvényeit, az lakoljon életével, melyet a fenevadak kezére ad, vagy ha oly szerencsés, hogy túléli az éjszakát, akkor királyunknak, Holdennek, ki harmadik ezen a néven, bányájában bűnhődjön meg cselekedetéért! – harsogta.

Ezután összecsavarta a pergament, majd visszahelyezte a tarisznyába. Az első katona újfent a szájához emelte a kürtöt, és megfújta azt. A metsző hang és az utána következő csend éles ellentétet alkotott. A három lovas ismét körbenézett, majd egyszerre zúgni kezdtek.

– Királyunknak, Holdennek, ki harmadik ezen a néven, törvényei megtagadhatatlanok, és ki megszegni kívánja őket, az meglakol bűneiért! – Ezt kántálva indultak el.

Lovaik patája ismét ritmusos dallamot játszott a város utcáinak kövén. Ahogy távolodtak a piactértől, szavaik úgy mosódtak el, mígnem teljesen elhalkultak. Messze jártak már, se a patadobogás, se a csobbanások nem hallatszottak. A városban újra teljes csend honolt. Míg az utcákat a kietlen, sötét, hideg éj vette birtokba, addig a házakban boldog családok vacsoráztak. Mosoly ült az arcukon, mert királyuk, III. Holden vigyázott rájuk.

Szigorú szabályok uralkodtak egész Marpo Királyságban, de ez biztosította, hogy a lakók biztonságban legyenek. Katonák járőröztek a városokban és falvakban, veszélynek kitéve magukat, csak azért, hogy vigyázhassanak az ártatlanokra. A király természetesen megbecsülte ezeket a bátor embereket, rengeteg arannyal honorálta a munkájuk elvégzését. Ám a korábbi uralkodók hibáiból tanulva, III. Holden nem hanyagolta el az átlagemberek munkájának díjazását sem. Tudta, hogy ha azt akarja, hogy hallgassanak rá, akkor kellő életszínvonalat kell biztosítania. Így minden rendesen dolgozót jól megfizetett. Az aranyat, amelyet elő kellett állítani, javarészt a kibányászott ércek eladásából vagy pedig magából a királyi palota földszintje alatti gazdag aranykészletből szerezte be. A bányamunka természetesen senkinek sem kívánatos, így azokat kényszeríti erre a munkára, akik nem tartják be a szabályokat, ezzel büntetve őket. A király rendszere már több mint nyolc éve remekül működik így. Ámde hiába a sok szabály, az áldozatok száma egyre csak nőtt, ezért III. Holden beleölte az éves aranybevétel egyharmadát egy különleges gárda kialakításába. Ők nem egyszerű katonák voltak, jóval azok felett álltak, nekik egyedül a király adhatott parancsot. Nem is páncélt viseltek, hanem bőrből és szövetből készült egyenruhát, és különleges ércből készült kardot hordtak maguknál. A kiváltságosabb, a hierarchiában feljebb álló tagok még lőfegyvereket is birtokoltak. A gárdába bárki jelentkezhetett, de szigorú és kegyetlen kiképzésen kellett részt vennie ahhoz, hogy csatlakozhasson. Sokan elbuktak, és csak keveseknek sikerült bekerülniük, ezért minden tagot megbecsültek. A Nap Gárda megalakulása után az áldozatok száma csökkent, az emberek elkezdtek ételt és különféle tárgyakat ajándékozni, felajánlani számukra. Hálásak voltak, hogy biztonságban lehetnek.

Az éj teljes leszállta után rövidesen ismét szakadni kezdett az eső. A sűrűn lezuhogó vízcseppek kopogtak a tetőkön és az utcákon. Egy-két kéményből füst szállt fel a magasba, jelezve, hogy hűvösek az éjszakák. Az ember azt gondolná, hogy ilyen ítéletidőben egy lélek sem kószál az utcákon, főleg, hogy az idő bőven takarodó után járt már. Pedig éppen ez volt az az időjárás és időpont, amikor a legegyszerűbb volt vadászni. Hagyni, hogy a préda egyenesen a fenevad tányérjába sétáljon.

Valami mocorgott az egyik sikátorban. Talán egy ember vagy egy macska, esetleg kóbor kutya – a heves eső miatt nem lehetett rendesen látni. Csak az igazán éles fülű ember hallhatta volna, ahogy egy csizma sarka kopog a köveken. Léptek. Lassú, jól megfontolt léptek, a sikátorból a piactér felé haladtak. Egy fekete csizmaorr bukkant elő a házak falai közül, majd hamarosan társult hozzájuk egy alak is. Sötét bőrnadrág, hosszú, fekete köpeny, csuklyája a fejére húzva. Kissé csatakosnak tűnt az illető, de ezen nem lehetett csodálkozni, hiszen a köpenye már teljesen átázott. Talán még a fekete csizmája is, melyen szépséges arany mintákat lepett el a sár, telefolyt vízzel. Ennek ellenére nem tűnt rosszkedvűnek. Fiatal arcán mosoly terült el. Míg bal szeme zölden csillant, vérszínben pompázó jobb írisze nyugodtan kémlelte az üres utcát. Mintha keresett volna valamit. Orrát apró, ismétlődő mozdulatokkal fel-felhúzta, szaglászott. Fél perc után abbahagyta, köpenye alá nyúlt, egy fehér szemkötőt vett a kezébe, majd jobb szemére helyezte. A csuklya leesett a fejéről, így fekete, loboncos haja is ázni kezdett. Magabiztosan indult el az egyik utcán, jobbra fordult, majd ismét jobbra, végül pedig balra. Néhány lépés múlva egy kissé rozoga, nádtetős ház ajtaja előtt állt meg, mely sérült téglákból volt felépítve. Kezét felemelte, és erősen megütögette az ajtót, amibe a fadeszkák szinte beleremegtek. Másodpercekkel később az ajtó kinyílt. Egy nagyjából középkorú nő ácsorgott mögötte. Keze reszketett, ahogy kendőjét fogta. Barna szemében könnyek csillogtak. Az asszony ráncos arcán meglepődés látszott. Egy gyermeklány lépett a nő mögé, csak az arca látszott ki mögüle. Szemében remény csillogott, majd gyorsan tova is szállt, ahogy meglátta az idegen alakot.

– Azt gondoltam – kezdte szomorkás, szinte elcsukló hangon a lány –, hogy édesapánk tért haza. Ki ez az ember? – kérdezte kétségbeesetten.

Az ajtóban álló idősebb nő megtörölte szemét a kendőjével, hátranézett, intett egyet, mire a lány meghátrált. Gyanakodva méregette az ismeretlen alakot az ajtóban, majd hátat fordított, és elsietett. Az idegen türelmesen várakozott, nem zavarta, hogy az eső befolyt a csizmájába, vagy hogy a haja is tiszta víz. A nő minden erejét összeszedve végigmérte az előtte állót, a fekete köpeny annyira el volt ázva, hogy alig vette észre rajta a Nap Gárda jelét. Egy apró embléma volt csak, sárga színű cérnával varrták a fekete köpenyre.

– Mit tehetek magáért, tisztelt katona uram? – kérdezte remegő hangon.

– Nem vagyok én katona, kedves asszonyom! – felelte a férfi. Hangja nem volt erőszakos. – Mindössze a Nap Gárda egy elázott tagja, aki menedékért esedezik éjszakára.

A nő meglepetten fogadta a kérését. Li városában nem ritka dolog, hogy a katonák vendéglátást kérnek, sőt szinte íratlan szabály, hogy ilyenkor meg kell vacsoráztatni őket, és meleg alvóhelyet kell biztosítani a megfáradt katonáknak. A Nap Gárda tagjai ugyan nem katonák, de az átlagemberek nem igazán tudják a különbséget, így sokszor őket is úgy kezelik, mint a katonákat.

– Ez csak természetes – felelte végül az asszony, majd kitárta az ajtót, hogy az elázott gárdatag beléphessen a házba. – Jöjjön, még meleg a vacsora, tudniillik a férjuramat vártuk, de még nem tért haza – magyarázta, majd kiáltott egyet. – Lányom!

A korábban is látott fiatal ismét megjelent. Gyanakodva mérte végig a férfit.

– Hozz meleg ruhát ennek a szegény katonának! – utasította az anyja, mire a lány bólintott, és ismét eltűnt. Az asszony kihúzott egy széket a vendégnek. – A férjuram nincs itthon már harmadik napja, a lányom járt kint napközben, de nem találta semerre. Gondolja, hogy lecsaptak rá a fenevadak? – kérdezte, miközben tányért rakott az asztalra.

– Az nem valószínű, az elmúlt héten nem esett áldozatul senki. – A szavakat nyugtatóan ejtette ki, mire az asszony szeme felcsillant. Öröm suhant át megfáradt arcán. – Ámde egy gazembert fogtak odakinn takarodó után, és így most a bányában kell dolgoznia.

– Az nem lehet az én férjuram – csóválta hitetlenül fejét az asszony. – Nem elég, hogy az összes pénzünket elkártyázza, még a bányába is kerülne! – sóhajtozott. Kezét homlokához emelte. – Ó, hogy fogunk így boldogulni? – Csüggedten egy székre ereszkedett. Látszott rajta, hogy kétségbe van esve.

– Kedves asszonyom, kérem, ne aggódjon. Egyáltalán nem bizonyos, hogy a maga férjura került bányamunkára. Maga csak ne keseregjen! – nyugtatta a nőt az idegen, miközben az asztalon pislákoló gyertyát vizsgálta. A narancssárgás színű láng hol megnyúlt, hol összement, hol energikusan lángolt, hol pedig szinte mozdulatlanul égett. Az asszony magába roskadva sírdogált, szinte meg se hallva a férfi hangját. Az komótosan felállt az asztaltól, és az ajtó felé indult. – Megyek, és megkeresem magának a férjurát! – jelentette ki, mire az asszony ijedten pillantott fel. Szemével a férfit vizslatta. Egyszerűen nem értette, hogy miért tenne meg neki ilyet egy idegen katona, akinek így is elég dolga van. Felpattant, és a férfi elé ugrott.

– Katona uram, ne tessék az én férjurammal foglalkozni! Van magának elég baja! – hadonászott az asszony a kezeivel ellenkezve. Ám hangjából kihallatszott, hogy igazából szívesen venné, ha valaki végre hazahozná az urát. A Nap Gárda jelvényével ellátott köpenyes alak felsóhajtott, mire az asszony a másik irányba fordult. – Lányom! Hol van már a meleg ruha?! – kiáltotta sürgetően. – Tessék először vacsorát enni – mutatott az asztalra –, már biztosan megéhezett – mondta kedvesen a nő. Erre a férfiből feltört egy kacaj. Az asszony is elmosolyodott, büszke volt magára, amiért megnevettetett egy katonát.

– Tudja – kezdte a férfi, miközben a hajába túrt, amely már egészen megszáradt –, valóban éhezem. – A szavakban, melyeket ajkával formált, volt valami félelmetes, valami vészjósló. Ujjaival a feje hátuljánál babrált valamit, mire a fehér szemkötő, mely jobb szemét takarta, szépen, lassan leereszkedett.

Odakintről az ablak résein át befújt egy nagyobb szélfuvallat, melytől a gyertya az étkezőasztalon elaludt. Az egyetlen fényforrás megszűntével félhomályba borult a szoba. Az asszony indult volna, hogy ismét meggyújtsa a gyertyát egy gyufa segítségével, ám már nem tudott lépni sem. Erős kezek ragadták meg a gyenge nő vállait, majd a nyakát egy erős, ütésszerű mozdulattal oldalra hajtotta valami. Olyan volt, mintha lefejelték volna, zsongott a feje, zsibbadt az egész teste. Ha ez a sok kellemetlenség nem lett volna elég, harapást érzett a nyakán. Bőrét két éles, tűszerű fog hasította át, majd húsába fúródva akaszkodott bele az illető szája. Vér serkent ki, és csordult volna le a kezén, ha a támadó le nem nyalja azt. A nő fájdalmat és bizsergést érzett, könnyek potyogtak a szeméből, és némán sikított. Még pár pillanatig ura volt önmagának, de hiába, szabadulni nem tudott. Mielőtt elveszítette volna eszméletét, még tudatosult benne, hogy egy vámpírt engedett be a házába.

Az utolsó vércsepp kiszívása után a fekete köpenyes könnyűszerrel elengedte az élettelen testet, amely kisebb puffanással ért földet. Az idegen ajkán elkenődött a vér, amelyet egy nyelvmozdulattal le is törölt onnan. Már épp indult volna, amikor a korábban már látott fiatal lány megérkezett a meleg ruhákkal és egy gyertyával a kezében. Ahogy a láng fénye bevilágította a szobát, amelynek padlóján ott feküdt édesanyja holtteste, és ő meglátta ott állni felette az idegen fiatalembert, akinek jobb szeme vérszínben pompázott, menten felsikoltott. A ruhák és a gyertya is kiestek a kezéből. Szaladni szeretett volna, rohanni minél messzebb, de lábai a földbe gyökereztek. A fekete köpenyes idegen, akit katonának hittek, közel sem volt az. Mindenesetre nem hagyta sokáig szenvedni a lányt, pillanatok alatt kiszívta az összes vérét, majd az ő elernyedt testét is a földre engedte. A földre zuhant gyertya lángra lobbantotta a ruhákat, a tűz pedig egyre csak terjedt a fagerendákon.

– Köszönöm a vacsorát!

Az idegen arcára egy komisz félmosoly ült ki, majd mit sem törődve az egyre csak égő házzal, az utcára sietett, ahol még mindig ömlött az eső, és eltűnt az éjszakában. Épp olyan nyomtalanul, mint ahogy megjelent.

A tűz szaga és hangja megcsapta a közelben járőröző katonák és gárdatagok orrát és fülét. Ketten azonnal a helyszínre siettek, de nem sokat tehettek. Kiáltozva bámulták az égő házat. Ám a következő pillanatban gyereksírást hallottak meg, amely a házból jött. A két férfi egymásra nézett, tétovázva bámulták az omladozó, lángokban álló házat. A tüzet ugyan a zuhogó eső kezdte csillapítani valamelyest, de a gyermek bármelyik pillanatban halálra éghetett volna, így nem volt sok idő megvárni a vízcseppek hatását. Félelem csillogott a szemükben, már épp elhatározták, hogy kimentik a kisgyereket, amikor megjelent egy fekete köpenyes alak. Egy világospej hátán érkezett a helyszínre, gondolkodás nélkül ugrott le a lóról és rohant be a házba, majd nem sokkal később ki onnan, karjaiban tartva egy nyolc-tíz éves gyermeket. A két katona megkönnyebbülten sóhajtott fel.

– Hála az égnek, hogy felbukkant! – kiáltották szinte egyszerre.

– Nem a maguk dolga lenne megvédeni a várost?! – förmedt rájuk a férfi. A fekete csuklya leesett a fejéről, így szőke haját áztatta az egyre csak zuhogó eső. Barna szeme mérgesen csillogott. Arcán egy ránc sem látszott, még igen fiatal lehetett. Fekete köpenyén a Nap Gárda arany jelvénye virított. A két katona hátrahőkölt, meglepődtek a fiú fiatalságán és bátorságán. Lehajtották a fejüket szégyenükben. – A gyermek háta és oldala megégett, rengeteg füstöt lélegzett be, csoda, ha életben marad! – A fiatal férfi a karjában tartott fiút bámulta, és reménykedett, hogy még időben kimentette.

– Mi okozhatta a tüzet? – kérdezte az egyik katona összeszedve minden bátorságát.

– A házban két női holttest is van, és gyanítom, hogy nem a tűzben hunytak el – sóhajtott a gárdista fejét csóválva.

– Azt akarja mondani, hogy vámpírtámadás áldozatai?! – csodálkozott a másik katona. Szemöldöke a magasba ugrott, majd ellenkezését kifejezve sűrűn csóválni kezdte a fejét. – De az nem lehet! Már több mint egy hete nem volt halálos áldozatot követelő támadás! Miért éppen most történne ez…? – Szinte magába roskadva tette fel a kérdéseket.

– Az eső kedvez nekik – magyarázta a fiatal Nap Gárda-tag –, a látási viszonyok romlásával nehezebb őket észrevenni, ilyenkor gyakrabban támadásba lendülnek. És a két teljesen kiszipolyozott női holttest arra utal, hogy ez a példány igencsak éhezett már. A fiatal férfi látta, hogy a két katona döbbenten hallgatja minden szavát. Magában elátkozta a katonák felületes oktatását vámpírügyben, ugyanis a Nap Gárdában ezt már az első egy hónapban megtanítják.

A sűrű eső végül felülkerekedett a házat nyaldosó lángokon, és kioltotta őket. Rövidesen több katona is a helyszínre érkezett. Az egyikük éppen olyan érdekes páncélban, mint az, aki korábban a király új törvényét felolvasta. Egy riasztott orvos is érkezett a helyszínre lovas kocsival. Ahhoz képest, hogy késő éjszakai órában történt a támadás, egészen hamar értesült róla a katonaság helyi parancsnoka, és intézkedett.

A fiúgyermeknek már-már kísértetiesen nagy szerencséje volt.

Másnap reggelre az eső elállt, az átlagemberek ugyanúgy kezdték meg napjukat, mint ahogy azt máskor is tették. Az egyik, a piactér közelében épült fogadóból egy pocakos, szakállas férfi rontott ki. Arcán nem látszott más, csak színtiszta részegség. Dülöngélve haladt végig az utcán, neki-nekiütközve a szemben haladóknak, akik mogorván pillantottak vissza rá. Volt olyan is, aki utánakiabált, de a férfit ez nem nagyon érdekelte. Saját otthonához közeledve azonban összesúgtak mellette az emberek, megbámulták. Ez még az ő részeg figyelmét sem kerülte el. Meg is torpant néhányszor, hátha valaki hozzá is szól, de mindenki csak a háta mögött sugdolózott. Értetlenül haladt otthona felé, amely a szokásosnál is lepukkantabbnak tűnt, és katonák állomásoztak előtte. Megdörzsölte a szemét, hátha rosszul lát valamit, de valóban égés nyoma látszott a falon, és büdös, kormos szag keveredett az eső illatával. A férfi ismét megtorpant. Kigúvadt szemekkel meredt a nemrég még otthonaként szolgáló, ám most romokban álló házra. A katonákhoz lépett.

– Tisztelt katona uraim! Mégis, mi a szentség történt a házammal?! – kérdezte agresszívan, hangjában düh és ijedség keveredett. Kezével a halántékát simogatta.

– Ez a maga háza? – kérdezte az egyik katona. A tulajdonos hevesen bólogatott. – Akkor, kérem, fáradjon velem!

– Követelem, hogy mondja el, mi történt! – harsogta a részeg, mire két katona megragadta a karját, és elvonszolták.

A férfi úgy ordított, akár a fába szorult féreg, de a katonák nem engedték el, és nem is válaszoltak a kérdéseire. A járókelők figyelmét persze sikerült felhívnia magára. Innen-onnan el is lehetett csípni egy-két szót, volt, aki őrültnek gondolta, volt, aki bűnözőnek, még olyan is, aki vámpírnak hitte. Persze, olyanok is akadtak, akik tudták, hogy ő a jó öreg, iszákos Rob, és azt is, hogy az éjjel mi történt a családjával. Ezek az emberek javarészt csendben figyelték a jelenetet, majd felvilágosították a körülöttük állókat. A pletykálkodóknak köszönhetően lassan az egész környék hallott már a szerencsétlenségről. Azt persze senki nem tudta, hogyan történhetett ilyen, de mindenkiben megfagyott a vér, és igaz, hogy sajnálták az részeges férfit, mégis megkönnyebbültek, hogy nem az ő családjuk járt így. A katonák egészen a városi tanácsházáig vonszolták Robot, majd ott bevitték egy helyiségbe, ahol leültették. Kapott vizet, és egy szelet vajas kenyeret is. Ő ugyan nem volt éhes, ám a sok kiabálás, a félelem és a rengeteg alkohol miatt, amely a szervezetében volt, megkívánta az ételt. Mire elfogyasztotta az elemózsiát, katonák érkeztek a szobába. Köztük egy fekete páncélos – a védőruhája a végtagokat fedő részein vörös fém volt – és egy fekete köpenyes, akin a Nap Gárda arany jelképe virított. Rob felpattant a székből.

– Maga iszákos Rob? – lépett elő a különleges páncélos katona.

– Én vagyok – felelte az egy bólintás kíséretében.

– Engedje meg, hogy kinyilvánítsam részvétem – vette le sisakját a férfi, mire Rob értetlenül meredt rá. – Az éjszaka folyamán egy vámpír támadt a családjára. A felesége és a lánya elhaláloztak, a fia pedig jelenleg is orvosi kezelés alatt áll.

– Az lehetetlen! – vágta rá Rob, majd közelebb lépett a katonához, megragadta a vállait, és rángatni kezdte. Két másik katona lépett oda, hogy visszaültessék a székre.

– Vegye le a kezét a parancsnokról! – förmedtek rá.

– Uram – lépett közelebb hozzá a Nap Gárda tagja –, fogadja őszinte részvétem! Én voltam az, aki kimentette a fiát. Megígérem, hogy… – szavai nyugodtak voltak, és jóindulatúan mondta, amit mondott, viszont Rob nem értékelte ezt, és félbeszakította.

– És a nejem? Meg a lányom? Őket miért nem tudta megmenteni?! – ordította teljesen kifordulva magából. – Hagyta volna ott inkább azt a nyomorult fiúgyermeket is akkor már!

A szavak, melyek elhagyták száját, kegyetlenek voltak. A fiatal férfi meg is rettent a gondolattól, hogy ez az ember egy édesapa. Barna szemét végigfuttatta az őrjöngő Robon, majd hátralépett, vissza a parancsnok mellé. Többet nem szólt.

– Rob, higgadjon le! Amit most művel, az elfogadhatatlan! – szólalt meg a parancsnok. – Árulja el, maga hol tartózkodott az incidens ideje alatt!

– Mi köze magának ahhoz?! – ráncolta homlokát az öreg.

– A házban nem tartózkodott, ezért jogunkban áll feltételezni, hogy takarodó után elhagyta otthonát, és ezzel megszegte hőn szeretett királyunk törvényét, amivel veszélybe sodorta a saját és mások életét.

– A Szunnyadó Sündisznó fogadóban voltam! – szabadkozott azonnal Rob.

– Van erre bizonyítéka? – vonta fel szemöldökét a parancsnok, mire a férfi ismét felpattant.

– Hát nem elég az ember szava rá?! – kiáltotta.

– Iszákos Rob! Magát tizenöt év bányamunkára ítélem a takarodótörvény megszegésének vádjával! – jelentette ki ellenkezést nem tűrően a parancsok.

Két katona karon ragadta a hüledező férfit, majd elrángatták. Még behallatszott az ordítása, de már nem volt mit tenni, elítélték.

– Briar parancsnok úr! – szólította meg a különleges páncélt viselő férfit a fiatal Nap Gárda-tag, mire az odafordult. – Tisztelettel szeretnék engedélyt kérni arra, hogy gondját viselhessem az áldozatok megmaradt családtagjának, a kisfiúnak.

– Marlowe, maga egy okos fiú, tudom, hogy jót akar, de biztos abban, hogy ezt a terhet magára akarja vállalni? – kérdezte tarkóját vakarva Briar.

– Igen. Megmentettem az életét, és látom, hogy az előző élete romokban hevert, most pedig el is porladt. Szeretném a tanítványomnak fogadni a fiút! – ismertette merész tervét, mire a parancsok felnevetett.

– Legyen hát így, Marlowe! – csapta hátba a fiatalt. – Látom már, hogy ezzel is az idősebb gárdatagok orra alá akar borsot törni. Nem elég, hogy huszonkét évesen kiemelkedő eredményei vannak, még egy tanítványt is fogad… – mosolygott fejét csóválva.

Marlowe csak megigazította köpenyét, majd szerényen bólintott.

– Engedelmével a kikérdezést is én magam hajtanám végre – tette hozzá félénken.

– Marlowe, ehhez nem kell az én engedélyem – biccentett Briar. – De én is szeretnék jelen lenni.

– Értesítem, amint felébred a fiú – közölte az ifjú gárdista, azzal elhagyta a szobát.

Adair hason feküdt, de így is olyan érzése volt, mintha valami nyomná a hátát. Lassan kinyitotta szemét, s egy ismeretlen ágyon, egy ismeretlen szobában, ismeretlen szagokkal körbevéve találta magát. Két kezét maga alá támasztotta, hogy fel tudjon ülni, ám úgy érezte, mintha a hátán lévő bőrt valaki le akarta volna róla nyúzni. Azonnal visszaroskadt az ágyra. Megkísérelt a lehető legjobban körbenézni, de hason fekve nem volt túl eredményes a próbálkozás. Bele kellett nyugodnia, hogy idegen helyen van, és hogy tehetetlen. Gondolkozni kezdett. Szépen lassan visszakúsztak az éjszaka eseményei a fejébe – az apja hiánya, az idegen, akiről a nővére számolt be, a heves esőzés, a puffanás, a nővére sikolya, és a látvány, ahogy a testvére élettelenül a földre zuhan, az önelégült mosoly és a szavak, melyeket az idegen mondott, és persze a gyorsan terjedő tűz. Ekkor kezével a hátához nyúlt, hideg, olajos érzés volt megtapintani a bőrét, s furcsállotta, hogy a testével nem érzi, csak az ujjaival. Nem értette, hogy mégis, miért. Hamarosan egy kedves arcú fiatal lány lépett be a szobába. Fehér köntöst viselt, és egy pohár vizet hozott magával. Látva a fiú nyitott szemét, mindössze letette a poharat az asztalkára az ágy mellett, majd elhagyta a szobát. Adair értetlenül meredt a csukott ajtóra. Meg akart szólalni, de nem volt hozzá elég mersze. Kis idő elteltével ismét belépett valaki, egy fiatal férfi, aki fekete köpenyt viselt, rajta egy arany napmintával, mögötte pedig egy fekete-vörös páncélos másik érkezett. A fiú megrettent a két katona láttán, azt hitte, bajba keveredett.

– Jó látni, hogy épségben vagy – szólította meg kedvesen az elsőként belépő. – A nevem Marlowe, én hoztalak ki a házból az éjszaka – magyarázta. Adair barna szeme felcsillant. – A Nap Gárda egy tagja vagyok, ő pedig itt Briar parancsnok, Li város főkatonája. Meg tudod mondani, hogy téged hogy hívnak? – kérdezte mosolyogva a szőke hajú.

– Adair vagyok, kilencéves! – felelte a fiú.

– Szervusz, Adair! – biccentett a parancsnok is. – Bizonyára vannak emlékfoszlányok a fejedben, ezeket szeretnénk most tisztázni.

– Emlékfoszlányok…? – kérdezett vissza a gyerek értetlenül.

– A parancsnok úgy érti, hogy szeretnénk, ha elmesélnéd nekünk, mi történt tegnap éjjel – magyarázta Marlowe. Odahúzott egy széket a fiú ágya mellé, majd leült rá, így körülbelül egy szintben voltak. Briar parancsnok a szemöldökét ráncolva figyelte a fiatalabb férfit. Irigykedett, amiért ő sosem tudott így beszélni saját gyermekével.

– Én… – csóválta fejét a fiú – én csak annyit tudok, hogy az édesapám harmadnapja sem tért haza. Édesanyám szomorúságában sírt. Aztán valaki kopogott, a nővérem azt mondta, hogy egy páncél nélküli katona volt az. Arra kért, hogy maradjak a szobában, nehogy engem akarjon elvinni szolgálatba. Aztán nem sokkal utána visszatért, hogy meleg ruhát keressen a katonának, akit édesanyám megvacsoráztat. Kis idő múlva pedig valami puffanást hallottunk, a nővérem elsietett. Aztán pedig sikított. Én utánamentem, és láttam az idegent. Tényleg katonaruhája volt, épp olyan, mint a magáé – mutatott Marlowe-ra. – Ott mosolygott, aztán eltűnt, és a gyertya lángja meggyújtotta a gerendákat. Többre nem emlékszem.

Marlowe és Briar összenéztek. A fiú nem volt teljesen tudatában annak, hogy mit látott, még túl fiatal volt ahhoz, hogy megértse, micsoda szörnyűség volt is ez. Talán még azt sem tudta felfogni, hogy a családtagjai meghaltak. A két katona ismét biccentett, majd Briar parancsnok távozott a szobából.

– Köszönjük, Adair, nagyon bátor vagy – dicsérte meg a gyereket Marlowe. – Tudod, a tűz nagyon csúnya, mert megsebesített téged. A helyzet az, hogy a hátad egy részén és az oldaladon maradó seb örökké emlékeztet majd téged az éjszaka borzalmaira – magyarázta fájdalmas arccal. – Mostantól velem fogsz tanulni és lakni. Megtanítom neked a kardforgatás tudományát és még ennél is fontosabb dolgokat.

– Miért? – kérdezte a fiú.

– Adair, soha többé nem láthatod a családodat – jelentette ki Marlowe, mire a gyerek szemeibe könnyek gyűltek.

A Nap Gárda fiatal tagja így fogadta tanítványának Adairt, a fiút, akiből tökéletes fegyver válhat a vámpírok ellen.

1. FEJEZET
REMÉNY

Az elkövetkező öt évben Marlowe úgy gondoskodott Adairről, mintha az öccse lenne. Kapcsolatuk igazán hasonlított egy elárvult testvérpáréra. Sokan úgy nevezték őket, hogy Árva Fivérek. Marlowe biztosította Adair számára a megfelelő taníttatást, így a kilencéves, tudatlan, iskolázatlan fiúból mostanra egy sokat olvasott, okos, tizennégy éves tinédzser lett. Először megtanult olvasni és írni, majd alapvető természettudományi taníttatásban részesült, mint például hogy mikor mit kell vetni és aratni, hogy működik az emberi és állati test, ezt követően a matematika alapjait és az arany értékét tanulta meg. Az elmúlt öt évben minden nélkülözhetetlen tudást megszerzett, amelyre egy tehetősebb lakos gyermekének szüksége lehet. Ha Marlowe nem veszi kezébe a kisfiú sorsát öt évvel ezelőtt, akkor most még csak álmodni sem merne efféléről. Marlowe és fogadott testvére gyakran járták Li városát, és figyelték az emberek mindennapi életét, de sokszor mentek ki a város közelében elterülő fenyvesbe is. Miután Adair betöltötte a tizenharmadik életévét, Marlowe elkezdte megtanítani neki a kardforgatást és a lovaglást. A fiú nagyon élvezte mindkét tevékenységet, előszeretettel gyakorolt a neki kihelyezett bábukkal. Tizennegyedik születésnapjára egy robusztus, előkelő, sötétpej lovat kapott Marlowe-tól. Ettől kezdve már a lovaglást is tudta egyedül gyakorolni.

A sok kellemesen eltöltött év szinte elfeledtette Adairrel, hogy milyen szörnyű sorsa lett az igazi családjának. Voltak napok, amikor a városban a szülőháza előtt sétáltak el, ilyenkor a fiú mindig megtorpant, megbámulta, majd némán mormolt valamit magában. Marlowe egyszer megkérdezte tőle, hogy, mégis, mit mond, de ő csak annyit felelt, hogy ígéretet tesz a háznak.

Az esős időszak eljöttével ideje volt, hogy Adair megkezdje tanulmányait a Nap Gárda iskolájában, ahova nem csupán nevelőbátyja ismertsége, de különösen kimagasló kardforgatási tehetsége és olvasottsága miatt került be. A fiatal fiú nem nőtt túl magasra, ami talán az egyetlen negatívum volt a külsőjét illetően. Kávébarna haja, mogyoróbarna írisze, keskeny, barackszín ajka, halvány bőre és szálkás testalkata mindenki figyelmét azonnal megragadta. Ha belépett egy terembe, minden szem azonnal felé fordult. Míg sokan kinézete miatt irigyelték, mások Marlowe támogatása miatt. Néhány rosszakarója úgy vélte, hogy a képességei nem is annyira kimagaslóak, mint rebesgetik, mindössze azért került be a Nap Gárda iskolájába, mert Marlowe a fogadott testvére. Amit az irigyei viszont nem tudtak, az az, hogy valójában milyen sok nehézségen van túl, és milyen sokat gyakorolt csak azért, hogy most itt lehessen. Legfőbb szándéka az volt, hogy miután elvégezte a három éven át tartó képzést, jelentkezik a Nap Gárda tagjai közé, és megkeresi azt a vámpírt, aki megölte az édesanyját és édestestvérét. Ez a vágy mindennél erősebben hajtotta őt.

Az elkövetkező években megtanulta, hogy miben különböznek a vámpírok az emberektől, hogy hogyan épül fel a vámpírok teste, hogy miként lehet végezni velük, hogy mi az emberek és vámpírok történelme, hogy hogyan kell megnyugtatni az átlagembereket, hogy miről lehet felismerni egy vámpírt, és hogy hogyan kell elfogni. Tizenhét évesen pedig meg kellett írnia a végső tesztet, ami egyúttal a Nap Gárdához csatlakozás első feltétele volt.

A reggeli napsugarak élesen világítottak be Adair szobájába. Arra ébredt édes álmából, hogy kezén perzseli a bőrt a fény. Azonnal felült, és áthelyezkedett az árnyékba. Megdörzsölte szemét, majd kikászálódott az ágyból. A vödör vízhez lépett, amit még tegnap este hozott a kútból, megmosta vele arcát és felsőtestét. Ahogy a hűvös víz a bőréhez ért, minden álom kiment a szeméből. A vödör mellé kikészített szövetanyagot arcához emelte, majd megtörölte vele magát. Immár száraz kezével kávébarna tincseibe túrt, úgy igazította azokat nagyjából helyre. Ablakához lépett, azon keresztül is érezte a nap meleg érintését. A kora reggel volt a kedvenc napszakja, ilyenkor ugyanis még senki nem járt az utcákon, de már minden munkába igyekvő ember ébren volt, várva a toronyórára, hogy hetet üssön, és az utcára léphessenek. Az elmúlt években nagyon hatásosnak bizonyult a takarodó bevezetése. Így az emberek sötétben nem léptek a saját házukon kívülre, ezzel csökkentve annak veszélyét, hogy egy vámpír lecsapjon rájuk. Azok ugyanis csak a napnyugtával bújnak elő vadászni, addig rejtőzködnek. Akik pedig vannak olyan ostobák, hogy megszegjék ezt a törvényt, azok vagy áldozatként végzik, vagy pedig több mint egy évtizedig a bányában dolgozhatnak a királyság javára. Olyan eset, mint ami nyolc évvel ezelőtt történt Adair családjával, azóta sem fordult elő. Az már akkor is egy soha nem látott vadászat volt Li városában, és a mai napig vannak kételkedők, akik azt gondolják, nem is vámpír tette, mert hát hogy is lehetne hinni egy rémült kilencévesnek?

Adair magára öltötte az iskolai egyenruhát, ami fehér szövetfelsőt, barna bőrnadrágot és fekete szövetköpenyt jelentett. Hozzá a szokásos barna csizmáját húzta fel, majd kilépett az ajtón, hogy elfogyassza reggelijét Marlowe társaságában. A már harmincéves Nap Gárda-tag a sikereinek köszönhetően elegendő arannyal rendelkezett ahhoz, hogy vegyen egy szép, nagy házat, és szolgálókat fizessen, akik takarítottak, főztek és mostak. Mindennap bőséges reggeli és vacsora került az asztalukra, még a lovaknak is volt istállója a háznál. Mire Adair az étkezőhöz ért, Marie, a konyhalány már igazi terülj, terülj asztalkámat varázsolt eléjük.

– Jó reggelt, Marie! – köszöntötte a fiú egy kedves mosollyal a fiatal szolgálót.

– Neked is, Adair! – felelte a lány. Vörösesszőke haját ruhaanyaggal fogta össze, szürke-kék kötényt viselt, melyet vékonyka derekán lazán megkötött. Kecses lábán egy fapapucs volt. Arca pirospozsgás lett a reggeli melegtől és a sertepertéléstől. A tinédzser fiúnak kedvére való volt a lány kinézete, és nagyon szeretett vele beszélgetni. Előszeretettel hallgatta, ahogy a lány a konyhában elhangzott dolgokat ecseteli neki. Gyakran kivitte magával lovat simogatni, hiszen Marie kislány kora óra rajongott a pompás állatokért. – Marlowe úr azt üzeni, hogy ma reggel kicsit késni fog a reggeliről, mert fontos megbeszélésre távozott már kora hajnalban.

Adair már megszokta, hogy fogadott bátyja jóval mindenki előtt lép az utcákra és lovagol át a katonai tanácsházába, ahol fontos eseményeket beszél meg Briar parancsnokkal. Sokszor próbálta meggyőzni Marlowe-t, hogy őt is vigye magával, de mivel a fiú még nem volt tagja a Nap Gárdának, sem pedig a katonaságnak, így nem léphetett az utcára az előírtak előtt vagy után, hacsak élete egy részét nem akarta a föld alatt tölteni, aranyat kutatva.

– Köszönöm, hogy szóltál – biccentett Adair, majd leült az egyik székre. Kezébe vett egy almát, és beleharapott. Az érett gyümölcs nagyot roppant fogai alatt. Édes és savanyú ízek keveredtek a gyümölcs ropogós húsában. Adair elmosolyodott megízlelve a finomságot. – Ez az alma a kertetekből való, igaz? – kérdezte a lánytól, aki kissé félénken bólintott. – Igazán ínycsiklandó! Egyszer majd vigyél el, hogy megnézhessem az egész gyümölcsösötöket! – kérte.

– Ahogy szeretnéd – felelte a lány. Arca egyre csak pirult, barna szeme pedig csillogott az örömtől. Biccentett még egy utolsót, majd távozott a konyhába.

Adair már lassan befejezte a reggelijét, amikor Li város toronyórája hangosan zengeni kezdett. Most már bárki az utcákra léphet, és elkezdheti a napját. Alig telt bele öt perc, és az ablakon át hallani lehetett, hogy emberek sokasága tölti meg élettel a várost. Beszélgetés, árusok kiabálása, szekérzaj és patadobogás hangjai keveredtek. Mire Adair kiment az istállóhoz, hogy megnézze lovát, Marlowe is hazaérkezett. Fekete köpenye és fekete, nemes paripája szinte egybeolvadt, ő pedig tekintélyt parancsolóan tűnt ki a tömegből. Oldalán kard pihent, arcán pedig széles mosoly ült. Közelebb érve Adairhez lassított, majd megállt.

– Örömmel látom, hogy ma sem léptél utcára idő előtt – biccentett.

– Betartom a törvényeket – mosolygott vissza fogadott bátyjára Adair.

– Ma a szokásosnál is jobban kell teljesítened.

Marlowe szavainak erős hatásuk volt, azonnal letörölték Adair arcáról a vigyort. Ő maga is tisztában volt vele, hogy amennyiben ez most nem sikerül, akkor búcsút mondhat az álmának, miszerint vigyáz az olyan ártatlanokra, amilyen ő maga is volt egykor. Először lehajtotta fejét, a földet vizsgálta, majd hirtelen eltökélt tekintettel Marlowe barna szemébe nézett, és bólintott egyet.

– Úgy lesz!

Több időt nem pazarolva a tinédzser útnak indult a Nap Gárda iskolája felé. Gyors léptekkel haladt, ezúttal nem állt meg bámészkodni a piactéren sem. Általában, amikor erre járt, mindig rápillantott az árusok portékáira, hátha talál valami kedves ajándékot Marie-nak. Gondolatai most egy dolog körül forogtak, ami nem volt más, mint a végső teszt. Minden kérdésre jól kell válaszolnia, minden módszert fel kell tudnia sorolni, minden számolást hiba nélkül kell végrehajtania. Csak a tíz legjobb diáknak volt lehetősége arra, hogy a fizikai próbatételt is megpróbálja teljesíteni. Végül mindössze öt tehetséges fiatal kerülhet be a Nap Gárdába, ahol újabb egyéves tanulmányi képzésen és egyéves terepgyakorlaton vesznek részt, mielőtt elismert tagként dolgozhatnak. Természetesen a vizsga megismételhető, de hiába rendezik meg a végső tesztet évente tíz alkalommal, ha egy személy csak kétévente próbálkozhat, így ha most elbukik, akkor kidob az ablakon két értékes évet.

Adair határozottan lépett be az épület ajtaján, majd sétált végig a folyosókon. Néhány várakozó diák összesúgott, ahogy elhaladt mellettük, ám ő mit sem törődve a susmorgással, eltökélten haladt a célja felé. A terem előtt megtorpant, mély levegőt vett, majd egy kopogás után be is lépett az ajtón. A helyiségben közel ötven asztal és szék volt elhelyezve, messze egymástól. Három Nap Gárda-tag állt az ablak mellett, és beszélgetett valamiről. Ahogy Adair belépett, hangosan és tisztelettudóan köszönt, mire elhallgattak. A teremben rajta kívül alig néhány másik diák várakozott a végső teszt kezdetére. Helyet foglalt a széken, ahogy az egyik gárdatag utasította. Izgalom kúszott végig egész testén, igyekezett, hogy ne kerekedjen felül rajta, nehogy amiatt rontson el valamit, légzőgyakorlatokkal nyugtatta magát.

– No hát, csak nem Adair az, a kiváló tehetséggel megáldott fiú, akit a Nap Gárda első számú személye támogat? – A mély hang Adair háta mögül érkezett. A megszólított lassan és türelmesen fordult meg, hogy megnézhesse a másikat. Az egyértelműen provokáló szándékú szavak egy magas, izmos, fekete hajú, nagyjából Adairrel egykorú fiútól érkeztek. A kávébarna hajú fiú nem ismerte fel a másikat, fogalma sem volt róla, hogy ki az. Kissé oldalra billentette fejét, és felhúzta szemöldökét, várva, hogy a nem túl kedves idegen bemutatkozzon. – Hát persze, hogy is várhatnám, hogy tudd, ki vagyok! Egy magamfajta senki fel sem érhet hozzád! – A fiú őszintétlen nevetésben tört ki. Adair továbbra is türelmesen várta, hogy a másik normális módon szóljon hozzá. – A nevem Marc, és csak hogy tudd, jobb vagyok nálad!

Adair képtelen volt jól leplezni meglepettségét, és hátrahőkölt a gőgös kijelentés hallatán. A fiú beszéde nem tűnt túl kifinomultnak, kinézete is arra utalt, hogy nem jómódú családból származott. Ennek ellenére, ha képes volt idáig eljutni, akkor az azt jelentette, hogy igenis, van tehetsége.

– Majd meglátjuk – felelte egyszerűen Adair, majd meg sem várva a másik reakcióját, azonnal előrefordult. Marc hangosan morgott mögötte, amiért ennyiben hagyta a dolgot, de ez már nem foglalkoztatta a fiatal tehetséget.

A terem lassan megtelt, a három gárdatag pedig figyelmet kért magának. Ismertették a szabályokat, miszerint mindenki megkapja a pergament a kérdésekkel együtt, ezután fel kell írniuk a nevüket rá. Ezt követően elkezdhetik megválaszolni a kérdéseket. A megadott idő lejártával a három felügyelő beszedi a teszteket, és helyben kijavítják őket, amiben az iskolai tanítók segítenek majd. Ezt követően kihirdetik annak a tíz diáknak a nevét, akinek a legjobban sikerült a végső teszt.

Adair mély lélegzetet vett, mielőtt felírta a nevét. Tenyere enyhén izzadt, ezért megtörölte azt köpenyében, majd elolvasta az első feladatot. Szájára mosoly kúszott, ahogy elkezdte körmölni a vámpírok megkülönböztetéséről szóló tananyag kulcselemeit.

A vámpírok pontosan úgy néznek ki, mint az emberek, így remekül tudják álcázni magukat. Ám ha külsőleg nem különböznek is, biológiájukban igencsak mások, mint az ember. Bőrük érzékenyebb, ezért a napfény árt nekik, olyan fájdalmat éreznek ilyenkor, mintha elevenen megnyúznák őket. Szemük felépítése nagyon hasonló az emberéhez, ám látóidegeik fejlettebbek, ennek az ára az, hogy szemük vérszínben pompázik, valahányszor vadásznak. Hallásuk és szaglásuk kifinomult, akár egy farkasé. A legapróbb neszt is képesek meghallani már többutcányi távolságról, és akár a szív dobogásának ritmusából meg tudják mondani, ha az áldozatnak valamilyen betegsége van. Ezt a képességet az orvostudomány előszeretettel használná, ám emberek és vámpírok együttműködését a törvény tiltja. Szaglásukkal több száz méterről megérzik a vér, a gyengeség és a félelem szagát. Nemcsak érzékszerveik túlzott fejlettsége rejt magában fenyegetést, de erejük és sebességük is nagyobb, mint egy emberé. Képesek puszta kézzel kidönteni egy fát, és gyorsabban futnak, mint egy ló. Ezeknek a különleges képességeknek az ára az, hogy emberi vérrel kell táplálkozniuk. Az állati vér nem tartalmazza azokat a számukra szükséges tápanyagokat, amelyeket az emberé igen. Egy átlagos vámpír képes két napig gond nélkül létezni öt liter vérrel, ami átlagosan egy ember összes vérét jelenti. A vérhez különleges fogaikkal jutnak hozzá, amelyek segítségével azonnal át tudják harapni az emberi bőrt. A fogsora alapján azonnal kiderül az illetőről, hogy vámpír-e, vagy ember.

Adair éppen kissé szomorúan állapította meg, hogy elfogyott a hely, ami ehhez a kérdéshez rendelkezésére állt. Még egyszer végigfutotta szemével a sorokat, majd rátért a következő feladatra. Ismét mosolyra húzódott a szája.

A vámpírokat többféle módon el lehet pusztítani. Ezek közül az egyik legismertebb az, ha napos helyre feszítik ki őket. Mindössze három óra alatt porrá ég a vámpír teste a napfénytől. Sokszor a városok elrettentő példaként feszítenek ki vámpírokat a terekre, hogy elriasszák a bestiákat, és megrémisszék az ellenszegülni vágyó embereket. Egy másik módja a vámpír megölésének egy fakaró átszúrása a test hátulján keresztül a szívbe. Ekkor a vámpír szemeiben elpattannak az erek, és vér kezd folyni belőlük könnyek helyett. Azt mondják, ez olyasfajta fájdalommal jár, mintha szétrobbanna az agyuk. Ebbe közel három perc alatt hal bele egy vámpír. A Nap Gárda által előszeretettel használt titkos ércből készült kardok és lőfegyvergolyók átokként sújtanak le a vámpírokra. Ha megsebesíti őket a különleges érc, testükből vér helyett fekete füst gomolyog. A mérgező hatás körülbelül két óra alatt jut el a szívükig és végez egy átlagos vámpírral. Ez a fájdalom ahhoz hasonlítható, mint amikor valaki elveszti az uralmat a teste felett. Ha az érccel közvetlenül a szívükbe szúrnak, az, hasonlóan a karóhoz, közel 3 perc alatt végez velük. Adair szakaszosan fújta ki a levegőt, majd áttért a harmadik feladatra. Kissé megijedt, amikor meglátta, hogy a vámpírok különböző fajtáit kell jellemeznie, ugyanis számára minden vámpír ugyanolyan volt, elpusztítandó. Feltűrte a fehér szövetfelsője ujját, megigazította a haját, és ismét írni kezdett.

A leggyakoribb vámpírtípust, mely minden vizsgálódás alapját képezi, átlagos vámpírnak nevezik. Ez a fajta megközelítőleg a királyság területén élő vámpírok 65%-át teszi ki. Az átlagos vámpír a napon három óra alatt ég porrá, három perc alatt hal meg karó által, és a titkos érc által megsebesítve közel két órán át él még. Öt liter vérrel képes két napon át gond nélkül élni, szaglása és hallása jóval kifinomultabb, mint az emberé. Az átlagos vámpír általában emberként születik, majd egy támadás során változik vámpírrá. A nemes vámpírok a királyságban élő vámpírok nagyjából 30%-át teszik ki. Ezek még kifinomultabb érzékszervekkel rendelkeznek. Öt liter vérrel mindössze egy napig bírják ki. Nap általi kiszáradás általában ennél a fajtánál is három óra, a karó általi halál is ugyanúgy közel három perc, ám a titkos érccel megsebesített egyed akár három-négy órán át is élhet még. Ez a fajta vámpírként születik. Húsz-huszonöt éves korukig úgy fejlődnek, akár az ember, ekkor elérik végleges formájukat. A kifejlett nemes vámpírok többsége rendelkezik a bűvölés erejével, amivel képesek az emberek rövid távú memóriáját manipulálni. A képesség rendkívül veszélyessé teszi őket. A királyság területén élő vámpírok maradék 5%-át kevert vérű és félvámpírok alkotják. Az előbbi egy ember és egy vámpír gyerekeként születő fajta, melynek jellemzői megegyeznek egy átlagos vámpíréval, de fejlődésük a nemes vámpírokéval azonos. Utóbbi fajtáról kevés az információ. Ezek olyan vámpírok, akik emberként születtek, és az átváltozásuk nem volt teljesen sikeres. A sikertelen átváltozás általában halálhoz vezet, ám ennek a különös fajtának a tagjai valahogy mégis túlélik.

Adair büszkén pillantott végig a sorokon, amelyeket leírt. Rászánt egy pár másodpercet arra, hogy körbenézzen a teremben: mindenki szorgosan írt a pergamenjére. Nem volt a szobában olyan személy, aki ne akart volna bekerülni a Nap Gárdába. Adair vissza is fordította figyelmét a saját feladataira, nehogy elcsússzon az idővel. A következő kérdés is egyszerű volt.

A Nap Gárda egy tizenhárom évvel ezelőtt létrehozott zsoldos katonai alakulat, melyet III. Holden király alapított azért, hogy a katonák tudjanak a királyság ügyeivel foglalkozni, míg a gárda megvédi az embereket a vámpíroktól. Szigorú bejutási feltétele biztosítja, hogy képzett tagjai legyenek. Adair rögtön át is tért a következő feladatra, amely egy támadás után talált holttest halálozási idejének kiszámítása volt. Szerencsére a fiú gyakran beszélgetett a tapasztalt Marlowe-val ilyesmikről, így szinte gyerekjáték volt számára ez a kérdés. Az utolsó feladat tűnt a leghosszabbnak ránézésre. A királyság és a vámpírok közös történelmének kulcsmozzanatait kellett megfogalmaznia.

I. Holden király, más néven a Vértisztító, hatalmas hódításokat hajtott végre, több tíz várost egyesítve egy hatalmas királyságot hozott létre. Felesége, Marpo után nevezte el új birodalmát. Ám arra nem számított, hogy a városok, melyeket egyesített, egy szörnyű hatalom nyomása alatt próbáltak túlélni. Vámpírok ezrei fenyegették az embereket a területen, amikor pedig I. Holden király elfoglalta a vidéket, háborút indítottak ellene. Ezt az emberek és vámpírok közötti, közel tíz évig tartó háborút I. Vérháborúnak nevezik. A vámpírok merényletet követtek el Marpo királyné ellen, aki meghalt. I. Holden vámpírüldözést hirdetett meg, amelyet az eddig elnyomásban élő emberek örömmel fogadtak. Ő volt az, aki megtiltotta az emberek bárminemű együttműködését a vámpírokkal. Tudvalevő, hogy akkoriban sokan kötöttek szövetséget velük az életükért cserébe. Ezeket az embereket vérfertőzőknek csúfolták, és kivégezték őket mindenki szeme láttára, ezért is nevezik I. Holden királyt a Vértisztítónak. Az I. Vérháború végét a magát vámpírkirálynak nevező egyed meggyilkolása hozta el. I. Holden nem sokkal a háború lezárulta után elhunyt. A II. Vérháborúra akkor került sor, amikor felfedezték a titkos ércet, mellyel könnyebbé vált a vámpírok kiirtása. II. Holden király ideje alatt, közel kétszáz évvel az első háború után, katonák ezrei ütöttek rajta vámpírokon. Az akkori vámpírfejedelem igyekezett kicselezni az embereket, úgy hogy a katonákat átváltoztatta vámpírrá. Ez igencsak megnehezítette a vérszívók elleni védekezést. Ám II. Holden is eszes volt, a titkos érccel megsebesítette katonáit, akiknek vérébe így bekerült a vámpírokra nézve mérgező anyag, elérve ezzel, hogy az átváltoztatás kísérlete közben a bestiák megmérgeződjenek és meghaljanak, ám így a legtöbb katona is belepusztult az átalakulásba. II. Holden maga is részt vett egy rajtaütésen, melynek során saját vérét is beszennyezte a titkos érccel, így amikor a vámpírfejedelem megharapta őt, megmérgezte. II. Holden túlélte a támadást, amit legkedvesebb katonájának köszönhetett, aki időközben hátulról átszúrta a vámpír szívét egy fakaróval. Így zárult le a II. Vérháború, amelyet az emberek ismét megnyertek. II. Holden király azonban pár nappal később elhunyt egy fertőzés miatt, amelyet a vérébe került titkos érc okozott. Hamarosan az összes, a vérontást túlélő, de szennyezett vérű katona is elhunyt ugyanebből az okból. Ekkor fedezték fel, hogy míg egy vámpír mindössze pár órát él még a mérgezés után, addig, bár az érc az emberekre is mérgező, de ők csak napokkal később halnak meg tőle. Ennek okán II. Holden utódja nem folytatta a vámpírpusztító hadjáratot apja halála után. Ezek után az évtizedek során az emberek szépen, lassan felülkerekedtek a szervezetlen vámpírokon. Immár száz éve úgy-ahogy béke honol. Adair odagörbítette az utolsó betűket, majd büszkén elmosolyodott. Végiglapozta az összes pergament, ellenőrizte a válaszait, majd kifújta a levegőt.

Nem sokkal később a felügyelő gárdatagok mindenkitől beszedték a végső tesztet. Közel egy óra elteltével pedig már az eredmények kiosztására is sor került. Adair még saját magát is meglepve a legkimagaslóbban teljesített. Elsőként szólították ki. Levakarhatatlan vigyor terült el az arcán. Szemével megtalálta a korábban elképesztően beképzelt Marcot, aki most morcosan vizslatta a kint álló fiút. Adair után számára ismeretlen arcokat és neveket szólítottak ki, nem is igazán figyelte őket, csupán akkor kapta fel a fejét, amikor egy lány nevét mondták. Nem volt gyakori, hogy egy nő Nap Gárda-tag akarna lenni. A magas lánynak hosszú, derékig érő, barna hajfonata volt. Idősebbnek tűnt, mint a teremben lévők nagy része, lehet, hogy már nem először próbálkozott, de az is megeshet, hogy lányként nehezebb volt idáig eljutni neki. A legtöbb lányt mindössze szolgálónak szánta a családja, a tehetősebb szülők pedig úri hölgynek nevelték a sajátjaikat. Shiloh még csak nem is mosolygott, amikor kiszólították. Adair azonban már el is szakította gondolatait a titokzatos lányról, azon agyalt, hogy Marlowe milyen büszke lesz majd rá. Utolsóként Marcot hívatták, aki egy felettébb beképzelt megnyilvánulással örült saját sikerének. Még egy kacsintást is megengedett magának, ahogy elhaladt Adair mellett. Erre a fiú nem reagált semmit.

Hazatérve első dolga az volt, hogy elújságolja Marlowe-nak a szép eredményét, aki kitörő örömmel fogadta a jó híreket. Azt javasolta, hogy menjenek ki gyakorolni a kardvívást. Miközben lovagoltak ki a mezőre, Marlowe elmesélte Adairnek, hogy amikor ő jelentkezett a gárdába, akkor még másfajta követelmények voltak. Például nem volt semmiféle írásbeli végső teszt, csak egy elbeszélgetés, ahol többet számított az, hogy mennyire tud a jelölt tisztelettel beszélni, aztán pedig egy kardforgató feladat teljesítése után már be is kerülhetett az ember. A ranglétrán sem igazán tudott senki felmászni, aki negyven év alatt volt. Ezért is gyűlölték őt annyira, mert már huszonkét évesen annyi jutalomban és elismerésben részesült az emberektől és persze magától III. Holden királytól is. Nehéz volt ezt elfogadnia az idősebb generációnak. Az elmúlt nyolc évben sokat változott a Nap Gárda felépítése, sok új tag került be, és sok új ötlet megvalósítására sor került.

Adair részletesen elmesélte a végső teszten történteket, beszámolt a gőgös Marcról és a titokzatos Shiloh-ról. Marlowe érdeklődve hallgatta fogadott öccsét.

– Marc? Nekem sem ismerős a neve – rázta meg a fejét. – Lehetséges, hogy nem is ebből a városból való. Mindenesetre próbáld meg kerülni! Sosem jó, ha ilyen személyekkel vagy körülvéve.

– Rendben – bólintott Adair.

– Shiloh-t viszont ismerem – torpant meg Marlowe, – ő Briar parancsnok lánya. A parancsnok gyerekeként választhatott, hogy katona vagy Nap Gárda-tag akar lenni. Természetesen a gárdát választotta, csakhogy az első alkalommal megbukott a végső teszten. Azóta nem is nagyon látta senki, valószínűleg szigorúan taníttatta az apja – vonta meg vállát a szőke hajú.

– Nehéz lehet olyasvalakinek megfelelni, mint a parancsnok – gondolkodott el hangosan Adair.

– Valóban – biccentett Marlowe.

A Nap Gárdába való bekerüléshez szükség volt arra, hogy megmutassák harci képességeiket is a diákok. Az erre szolgáló eseményt egy héttel a végső teszt után rendezték meg. Adair egészen addig szorgalmasan gyakorolta a kardforgatást, az íjaszatot, a lovaglást, a tőrvívást és még a puszta kezes harcot is. Marlowe-val is többször harcolt, aki előszeretettel kritizálta minden mozdulatát. Adair persze tisztelettel és odafigyeléssel hallgatta meg fogadott bátyja tanácsait, hogy aztán azokat majd hasznosítani tudja.

A végső próba napjának reggelén Adair a szokásosnál korábban ébredt. A reggeli rutinját ugyanúgy végezte el, de az étkező helyett a konyhába vezetett útja. Nem a hasa vezette, hanem a szíve. Szerette volna látni Marie-t, mielőtt elmegy otthonról. Mikor Adair belépett, a szakácsok és a konyhalány is meglepetten pislogott, a ház két férfiúja ugyanis nem igazán gyakran látogatott el ide. A szakácsok tojást és szalonnát sütöttek, kenyeret vajaztak, kolbászt vágtak, Marie pedig gyümölcsöt pucolt. Adair legyintett egyet, mire a konyhalány kivételével mindenki távozott a helyiségből. Marie letette a kezéből a gyümölcsöt és a kést, majd megtörölte ujjait a kötényében. Felállt a kis sámliról, amelyen eddig ült.

– Jó reggelt, Adair! Korábban szeretnél ma reggelizni? – kérdezte kissé félénken a lány.

– Szépséges reggelt, Marie! Nem, a helyzet az, hogy téged akartalak látni – felelte a fiú. A konyhalány megilletődve hajtotta le fejét. – Marie – Adair a lány vékony kezéért nyúlt –, tudod, ma nagyon fontos, hogy jól teljesítsek.

– Te mindig kiválóan teljesítesz – vágta rá azonnal Marie. Adair elmosolyodott, talán még kuncogott is.

– Most még a szokásosnál is jobbnak kell lennem – helyesbített. – Szeretném, ha miután ma hazaérek, eljönnél velem valahova.

– Micsoda? – kérdezte a lány felhúzott szemöldökkel. Barna szeme izgatottan csillogott.

– Függetlenül attól, hogy milyen eredménnyel térek haza, szeretném veled tölteni ezt a napot – győzködte a fiú.

– Adair, Marlowe biztosan tervez valamiféle ünnepélyt neked – kezdte a lány –, jobb lenne, ha itt lennél vele, talán még befolyásos embereknek is bemutat majd!

– Marie! – förmedt rá a fiú erős hangon a lányra, aki ledermedt ettől. – Veled akarok lenni. – Hangja ismét lágyan szólt. – Már így is sokan azt gondolják, hogy Marlowe miatt jutottam el idáig.

– De hisz ez nem így van! – szólt közbe hevesen Marie.

– Mi ketten jól tudjuk – bólintott mosolyogva Adair –, de az embereknek majd be kell bizonyítanom. Ami anélkül nem fog menni, hogy el nem költözöm innen.

– Elköltözni?!

– Igen Marie, elköltözni. – Jobb kezét a lány kipirult arcához simította, hüvelykujjával lágyan megérintette az ajkát, majd elkapta a kezét. Marie szomorúan vizslatta a fiút. – Legyél készen, mire hazajövök! – mondta, majd elviharzott. A konyhalány döbbenten bámult utána. Ittléte óta még sosem látta ilyennek a fiút.

Adair sietve hagyta el a házat. Az utcákat úgy szelte át, hogy hátra sem nézett. Bűntudata volt, amiért szó nélkül jött el, pedig Marlowe szerette volna elkísérni. Adair viszont tartott attól, hogy ha egyszerre érkeznek meg a helyszínre, akkor azonnal a közeli kapcsolatáról emlékeznének rá az emberek. Nem hagyhatta, hogy árnyékot vessen Marlowe tekintélyére azzal, hogy lejáratja az esetleges gyenge képességével. Talán máshogy néznének őrá is, meglehet, kivételeznének vele, vagy szigorúbban figyelnék. Így is nagy a kockázata, hogy felismerik a nevéről. Egyszóval, azt akarta megmutatni, hogy ő maga, egyedül mire is képes valójában.

A helyszín a Nap Gárda iskolájának udvara volt. Ezúttal nem csak három, hanem tíz gárdatag várakozott a diákokra. Amikor Adair megérkezett, már négy diák volt ott, köztük Marc, aki azonnal el is indult a barna hajú fiú felé.

– Milyen érzés, ha az embert a neve alapján ítélik meg, és nem a valódi képességei alapján? – zsörtölődött mellé érve. Adair felhúzta a szemöldökét. – Kevesen múlt, hogy ne éppen miattad essek ki a legjobb tízből.

– Honnan veszed azt, hogy a nevem alapján ítélnek meg? – kérdezte Adair, aki most először hagyta, hogy Marc kihozza őt a sodrából.

– Ugyan már! A végső teszt egyik bírálója a te drága támogatód társa! Persze, hogy kedvez neked – prüszkölt Marc. Adair szemöldöke ismét felszaladt. Fogalma sem volt róla, hogy Marlowe egy közeli ismerőse is a bírálók között volt. De Marc beleültette a fülébe a bogarat. Töprengeni kezdett rajta, hogy talán mégis Marlowe kapcsolatai miatt tart itt. A fekete hajú, látva, hogy kellőképp összezavarta, rögtön ott is hagyta őt.

Miután mind a tíz diák megérkezett, az egyik Nap Gárda-tag ismertette a folyamatot. Minden személy meg fog küzdeni egy másikkal, a felosztás a végső tesztben nyújtott teljesítmény alapján történik. A legjobban teljesítő a legkevésbé jól teljesítővel fog kardvívásban megmérkőzni, és így tovább a többiek is. Ez azt jelentette, hogy Adair és Marc egymás ellen kell hogy megküzdjenek. Amikor a fekete hajú, beképzelt fiú meghallotta ezt, hangosan felnevetett. Fennhangon kezdte harsogni, hogy esélye sincs ellene a másiknak, de mégis ő maga lesz a vesztes, mert Adairnek kapcsolatai vannak. Ez meghozta a kellő hangulatot a diákok között, s közülük mindegyiknek azonnal volt valami hozzászólása a dologhoz. Egyedül Shiloh várakozott csendben, hogy megtudja, kivel kell megküzdenie.

Adair idegesen sétálgatott fel-alá az épület folyosóján. Nem az zaklatta fel, hogy a beképzelt Marc ellen kell bizonyítania, hanem az, amit korábban mondott neki. Marlowe sosem mutatta be őt más gárdatagoknak, éppen azzal az indokkal, hogy ne legyen kiváltságos, amikor elér idáig. Abban a tudatban élt egészen eddig, hogy valóban nem fog előnye származni. Mások talán kihasználnák a protekciót, de Adair tudta, hogy azzal nem megy majd semmire egy vámpírral farkasszemet nézve, és a saját képességei miatt akart bejutni a Nap Gárdába. Megrázta a fejét, mély lélegzetet vett, és ökölbe szorította kezét. A szemét lehunyva próbálta kiverni fejéből a zavaró tényezőket. Gondolataiból egy hirtelen érintés zökkentette ki. Azonnal kinyitotta a szemét, majd meg is fordult, ezzel lesöpörve a kezet a válláról. Shiloh állt ott kezeit magasba tartva, ezzel jelezve, hogy nem ártó szándékkal érkezett. Adair kissé meglepetten mérte végig a lányt, akinek most is össze volt fonva hosszú, barna haja.

– Minden oké? – kérdezte egy tétova félmosoly kíséretében Shiloh. A kávébarna hajú fiú nem igazán tudta, hogy mit is kellene válaszolnia, ezt mintha Shiloh is megérezte volna, ugyanis ismét szólásra nyitotta a száját. – Tudom, milyen, amikor az emberek azt hiszik, hogy előnyre teszel szert bizonyos személyes kapcsolatokon keresztül, főleg olyanokon keresztül, amelyekről nem is tehetsz. Vegyünk például téged: tehetsz te arról, hogy Marlowe a gondjaiba fogadott? – tette fel a költői kérdést a lány. Szemében együttérzés csillogott, érződött, hogy tapasztalatból beszél.

– Vagy téged, hiszen nem te választottad az apádat – húzta keserű mosolyra a száját Adair.

– Ezek szerint tisztában vagy vele, hogy ki vagyok – nevetett fel kínjában Shiloh.

– A végső teszt napján tudtam meg, Marlowe mondta el – biccentett elmosolyodva Adair.

– De mindketten tudjuk, hogy nem a kapcsolataik teszik az embert, nemde? – öklözött bele Shiloh a fiú vállába, aki erre ismét lehajtotta fejét. – Vagy talán tévedek? – húzta fel vádlóan szemöldökét.

– Már magam sem tudom. Azt hittem, hogy tényleg az számít, amit én teszek – Adair nagyot sóhajtott a mondata közepén –, de most olyan, mintha mégsem így lenne. Lehet, hogy egészen eddig csak egy álomban éltem, ahol elhitették velem, hogy a saját képességeim számítanak, hogy azok elegendők a célom eléréséhez, sőt egészen kiválóak. Erre most kiderül, hogy talán mégsem így van.

– Komolyan képes vagy elhinni annak a gőgös srácnak a szavait? – csodálkozott Shiloh. – Marlowe szinte felnevelt, mindent tőle tanultál – hangjában felháborodás hallatszott –, most pedig egy felfuvalkodott idegennek hiszel inkább?!

A lány érvei jogosak voltak. Nem ismerték egymást, és merő illetlenség volt, hogy így beleártotta magát Adair dolgába, de ez most egyáltalán nem érdekelte a fiút.

– Igazad van – hajtotta le fejét, mire néhány hajfürtje az arcába bukott. – Csak meg kell mutatnom Marcnak, hogy igenis én vagyok a jobb! Olyan nagyra tartja magát, mert izmos. De az erő nem minden!

Adair arca egészen felvillanyozódott, tekintetében csillogott az izgatottság. Öklét maga elé emelte, ezzel jelezve, hogy felkészült a harcra.

– Ez a beszéd! – nevetett fel Shiloh.

Adair nem gondolta, hogy képes lesz teljes erejével, kételkedés nélkül kiállni, még azelőtt sem vélte így, hogy Marc a fülébe ültette a bogarat, de most, hogy az ismeretlen lány szavai visszhangzottak benne, egészen magabiztosan állt ki. Erre a pár percre elfelejtette, mit jelent az, hogy veszíteni. Mivel ő érte el a legjobb eredményt a végső teszten, természetesen neki kellett először kiállnia ellenfelével. Marc egy barna bőrnadrágot viselt, és mindössze ennyi ruhadarab volt rajta. Felsőtestét feszültek az izmok, cipő híján pedig az is kiderült, hogy a talpa is erős. A feszes nadrágon kirajzolódott izmai kerülete. Enyhén barna, napbarnított bőre, rövid, fekete haja és elszántságtól csillogó, fekete szeme félelmetes ellenfélnek mutatta. Adairnek az is eszébe jutott, hogy akár tíz vámpírral is szívesebben küzdene meg, mint Marccal. A kávébarna hajú fiú szakaszosan fújta ki a levegőt, majd oldalra pillantott, ahol Shiloh biztató tekintetéből merített még egy utolsó lendületet. Kezébe vette a kardját, és közelebb lépett ellenfeléhez, akinek arcán beképzelt mosoly terült el.

– Látom, a két protekciós összebarátkozott – kacagott fel Marc. – Összeillő kis páros vagytok!

Adair nem válaszolt, csak meglendítette a kardot ellenfele felé, akit ez kissé váratlanul ért, ő még szeretett volna szurkálódni. Marc nem volt ostoba, tudta, hogy ha feldühíti ellenfelét, könnyebben nyerhet. Adair viszont elengedte füle mellett a szavait, most nem Marccal küzdött, hanem egy ellenféllel, akit le kell győznie. Nem számított, hogy a kissé meglepődött Marc hova próbált csapni kardjával, ő mindig kivédte azt. Kecses mozdulatokkal kerülgette ellenfelét, majd bevitt néhány egészen kacifántos ütést, amelyek nagy részét Marc hárította ugyan, de már kezdett kifáradni. Vele szemben Adair még csak nem is lélegzett nehezen. Lassan már tíz perce harcoltak, de még egyikükön sem volt egy karcolás sem. A szabály szerint halálos csapást bevinni egyenlő a kizárással – le kell fegyverezni az ellenfelet, vagy három vérző karcolást kell ejteni rajta. Adair lehunyta a szemét, és igyekezett a hangokra figyelni, ahogy Marlowe tanította neki. Sikeresen kivédett még két támadást, majd kihasználta Marc vakfoltját, és megkarcolta a hasát. Kinyitotta szemét, hogy lássa a vér piros színét. Nem kellett csalódnia. Fekete hajú ellenfele felkiáltva támadt vissza, a hirtelen jött, nagyon erős kirohanást Adair nem is tudta kivédeni, kis híján elvesztette egyensúlyát is. Karján felhasadt a szövetanyag, érezte, hogy vér serken ki bőréből alatta. A nagyobb meglepetést az okozta, hogy a felügyelő két vágást jegyzett fel. Ekkor vette csak észre, hogy az oldalán a háta felől átázott a felsője a vértől. Nem érezte, hogy Marc ott is megvágta volna, hiszen az ott évekkel ezelőtt megégett bőrfelület még mindig érzéketlen pont volt a testén. Nyelvével csettintett egyet, majd eddig tőle nem látott egyértelműséggel rontott neki Marcnak, aki nevetve kerülte ki az elkeseredett próbálkozást.

– Ennél több kell ahhoz, hogy legyőzz! – kacagott. Ám a nagyképűsége okozta vesztét, ugyanis, ahogy megfordult, Adair sehol nem volt. A következő pillanatban a kardot tartó kezére kemény ütés érkezett, mire a fegyver kiesett a kezéből, és hangos csörömpöléssel a földre hullott. Marc meglepetten hallgatta a fém hangját a kövön, amikor a háta közepén egy lökést érzett. Elvesztette egyensúlyát, és orra bukott. A felügyelő bejelentette, hogy a mérkőzés véget ért. – Nem! Nem veszíthetek ellened! Nem múlhat rajtad a bejutásom! – pattant fel idegesen kiabálva Marc. Mutogatva közeledett a Nap Gárda-tagok felé.

– Ha elveszítetted is a mérkőzést, az még nem jelenti azt, hogy nem kerülhetsz be a tagok közé. Kérlek, várakozzatok az aulában, vagy figyeljétek tisztelettel a további küzdelmeket! – mondta nyugodt hangon a felügyelő.

Adair büszkén sétált oda Shiloh-hoz, hatalmas vigyorral az arcán. Hallotta a szavakat, amelyeket a felügyelő mondott, értette is őket. Nem biztos, hogy ha nyert, bekerül, de magabiztos volt abban, hogy igazán kiemelkedően teljesített, így nem lesz csalódott akkor sem, ha nem sikerül, hiszen ő mindent megtett. A többi diák párviadala is hasonlóan kiegyenlített volt, de egyik sem tartott olyan hosszú ideig, mint Adair és Marc párviadala. Shiloh utolsóként került sorra, hiszen hatodik legjobbként végzett a végső teszten. A lány arcán nem látszott kétség, magabiztos volt a képességeiben. Adair ámulattal nézte, ahogy szabadon választható fegyverként mindenki mással ellentétben nem kardot, hanem lándzsát választott. Az ellenfele, egy barna hajú fiú, kérdőn hátra is pillantott barátjára, hogy vajon a lány miként tervezi megkarcolni őt azzal. A barátja biztatóan azt súgta neki, hogy ne aggódjon, legalább könnyebben legyőzi. Ám arra senki nem számított, hogy a lánynak még három percébe se fog telni, hogy kétszer megkarcolja a fiút, majd teljesen le is fegyverezze. Shiloh elégedettségét ügyesen álcázva lépett vissza Adair mellé, aki tátott szájjal bámult rá.

– Ez valami eszméletlen volt! – veregette meg elismerően a vállát.

– Apám a katonákkal együtt képzett ki, ha nem tudok legyőzni egy karddal hadonászó fiúcskát, akkor nem érdemlem meg a nevem – vont vállat a lány. Adair most értette csak meg, hogy milyen élete lehet.

Az eredmények kihirdetése előtt a tíz felügyelő gárdatag elvonult, hogy megvitassák a döntést. A diákok között pillanatok alatt hangzavar keletkezett, főként az a fiú harsogott, akit az imént Shiloh győzött le. Barátja próbálta vigasztalni, de nem tűnt úgy, hogy túl sikeresen menne neki. A következő pillanatban Adair vállára egy kéz nehezedett, mire ő kissé feszülten fordult meg, ám ahogy megpillantott a szőke hajat és a büszkén vigyorgó arcot, ellazította izmait. Marlowe volt az.

– Nem értettem, hogy miért nem vagy otthon reggel – kezdte –, de aztán Marie elmesélte, mi történt, így azonnal világos lett. Nem akartalak zavarni, míg túl nem vagy a mérkőzéseden.

– Marlowe, én… – hebegett Adair zavarában.

– Semmi gond, megértem – biccentett a másik. – Szeretném, ha tudnád, hogy nagyon büszke vagyok rád. Olyan kecses mozdulatokkal bántál el az ellenfeleddel, amit nagyon ritkán lát az ember. Tudnod kell, hogy a jelenlévő Nap Gárda-tagok közül senkit nem ismerek személyesen, az egyikük pedig kifejezetten rühell engem. Így, remélem, nem fogsz téves eszméket gyártani az agyadban. – Marlowe kedvesen mosolyogva magyarázott fogadott öccsének. Adair egy darabig rezzenéstelen arccal bámult rá, mire a szőke hajú Shiloh-ra pillantott, aki csak széttárta karját. – Adair? – kérdezte aggódva, mire a fiú a nyakába borult. Szorosan ölelte azt, akinek az életét köszönhette, aki egyszerre volt a megmentője, a tanítója és a bátyja. – Jól van – mosolyodott el Marlowe.

– Kérném, hogy a résztvevők fáradjanak ide – harsogta egy gárdatag az udvar közepén –, ismertetnénk az eredményeket!

A diákok fürgén termettek az egyenruhás előtt. Izgatott szemek, izzadó tenyerek és búskomor arcok sorakoztak a döntésre várva.

– Az első sikeres vizsgázó Shiloh!

A lány most először mosolyodott el, de ez is csak egy röpke pillanatig tartott, ezután újra komor arcot öltött. Előrelépett és meghajolt, majd a rá várakozó felügyelőt követve elhagyta a helyszínt. Mielőtt végleg eltűnt, még visszanézett Adairre, aki elismerő pillantással jutalmazta a lányt.

– Wren, sajnálattal közlöm, hogy nem felelt meg – folytatta a gárdista. Ez a fiú küzdött meg Shiloh-val, úgy tűnt, számított erre az eredményre. – Rupert – a fiú boldogan vigyorgott, hiszen megnyerte a mérkőzését –, sajnálattal közlöm, hogy nem felelt meg – mondta a gárdatag, mire a fiúnak az arcára fagyott a mosoly. Wren és ő barátok voltak, Rupert az imént azzal nyugtatta, hogy majd ő befogadja tanítványának, ám most úgy tűnik, hogy a következő két évben együtt gyakorolhatnak a következő végső próbájukra. A következő nem megfelelt diák a Rupert ellen küzdő fiú volt. Ezzel már hárman kiestek a kalapból. Adair szakaszosan fújta ki a levegőt, fejben kiszámolta, hogy nagyobb eséllyel jut tovább, mint nem. – A második sikeres vizsgázó Marc! – harsogta a felügyelő, mire a fekete hajú fiú meglepődve ugyan, de kitörő örömmel tapsolta meg magát. Őt is elvitte egy gárdatag. Adair torkában gombóc keletkezett, érezte, hogy ez nem jelent jót. Akárhogy is, bekerül, vagy sem, egy Marc-féle ember nem könnyíti majd meg az életét sehogy sem. – A harmadik sikeres vizsgázó Adair! – nézett a fiúra bosszúsan a gárdatag. Kissé meg is ijedt tőle a fiú, de ekkor eszébe jutottak Marlowe szavai, akinek elmondása szerint az egyik utálója is jelen volt. Minden bizonnyal ez a férfi volt az.

Adair csak akkor kezdte el felfogni, hogy valóban megcsinálta, amikor sétált kifelé a gárdatagot követve. Egy terembe mentek, ahol nemcsak Shiloh és Marc, de a hozzátartozóik is várakoztak. Adair azonnal meglátta Marlowe boldog, mosolygós arcát. Odalépett hozzá, és ismét megölelte.

– Nocsak, az Árva Fivérek! Rég láttalak titeket együtt – lépett oda hozzájuk Briar parancsnok. A fogadott testvérek a férfire néztek, és mosolyogva bólogattak. A parancsnok hátba veregette Adairt, aki ettől enyhén megingott. – Örömmel látom, hogy egy ilyen kiváló katona is társa lesz az én drága lányomnak – nézett az időközben közelebb lépő Shiloh-ra.

– Nem vagyok katona – helyesbített Adair. – Mindenesetre én is örülök, hogy Shiloh-val együtt lehetek a Nap Gárda tagja, régen nem láttam ekkora tehetséget, mint ő – felelte számítón s talán kissé pimaszul a fiú. Azt próbálta elérni, hogy a parancsnok is megdicsérje saját lányát, de az csak szigorú pillantást vetett rá, majd ismét mosolyogva fordult Marlowe felé.

– Marlowe, hadd ünnepeljük meg ezt a szép eredményt nálunk ma este! – javasolta.

– Legyen így! – biccentett a fiatal gárdatag, majd Adair felé fordult, és rákacsintott. A fiú pontosan tudta, hogy ez mit jelent.

Adair betartva ígéretét, amint hazaért, Marie-hoz sietett. A lány mosolyogva fogadta a jó híreket. A fiú csak úgy dagadt a büszkeségtől, és ígéretet tett, hogy tényleg elfutnak ma éjjel a lánnyal, ám előtte még volt egy kis dolguk. Marie-nak a szava is elállt, amikor Adair meghívta őt az esti ünneplésre Briar parancsnok házába. Szolgálólányként sosem hívták még el mulatni egy efféle eseményre.

Adair a frissen bekötözött sebeit egy fehér szövetinggel fedte el. Ezt a felsőt még Marlowe-tól kapta egy évvel ezelőtt, amikor az esős évszak kezdetén tartott ünnepélyre voltak hivatalosak. Most nadrágnak egy fekete szövetnadrágot választott a szokásos, edzéshez is használt barna bőrnadrág helyett. Fekete csizmájáról lepucolta a sarat, haját vizes kézzel igazította helyre. A fő kiegészítő pedig a Nap Gárda jelképével díszített fekete köpenye volt. Izgatottan simogatta ki a gyűrődéseket az anyagon. Ma egy izgalmas napon volt túl, és az még korántsem ért véget. Hamarosan elmennek egy giccses ünnepségre Briar parancsnok házába, ahol bemutatja Marie-t Shiloh-nak, aki hivatalosan is az első barátjává vált a mai nap során, azután pedig, amint kimulatták magukat, szépen csendben eljönnek, és megszöknek. Marie ugyan nem mondott igent Adairnek, de a fiú úgy sejtette, hogy a lány csak félénk, és valójában igenis szeretne vele menni. Elmosolyodott, ahogy az elpirult Marie-t maga elé képzelte a kék-szürke kötényében, amint almát pucol. Vidáman perdült ki a szobájából le az étkezőbe, ahol Marlowe éppen indult az istálló felé. Az immár harmincéves és időközben a Nap Gárda első számú tagjává lett férfi hasonló öltözéket viselt, mint Adair. Intett egyet a fiúnak, majd az istállóba indult. Adair megkérte, hogy ne együtt menjenek este Briar parancsnok házába, hogy el tudjon tölteni egy kevés időt Marie-val. Marlowe tisztában volt Adair szökési tervével, és nem is ellenkezett vele. Nem az apja volt, és immár a fiú is a Nap Gárda tagja lett, persze még sokat kell tanulnia, de meg tudta magát védeni, kimehetett az utcára, amikor csak akart. Már nem kell többet rendszabályoznia a fiút, igazi felnőtt lett belőle. Adair ekkor még nem is sejtette, hogy a fogadott bátyja ennyire engedékeny lesz majd vele, most csak az izgatottság hajtotta. Egy széknek támaszkodva várta, hogy Marie is megérkezzen. A lány a konyha felől sétált be, egy a szokásos öltözékénél jóval merészebb ruhában. A sötétkék, térd alá érő szoknya a csípőjéig a testéhez simult, majd onnan lefelé arányosan szélesedett ki. Szőkésvörös haja szabadon omlott a vállára. Lábán fekete csizmát viselt, melyet eddig Adair még sosem látott rajta. A fiúnak tátva maradt a szája. Marie igazán varázslatosan festett. Adair azonnal odalépett hozzá, és megcsókolta a kezét, mire a lány elpirult.

– Csodaszép vagy, Marie – bókolt az ifjú gárdista.

– Rajtad is jól mutat a Nap Gárda köpenye – somolygott a lány.

Karöltve léptek ki az utcára nem sokkal hat óra után. Bőven volt idejük odasétálni a házhoz, ezért úgy döntöttek, nem koszolják össze csizmáikat lovaglással. A nap már csaknem alábukott a horizonton, csak a házak nádtetőjén csillant meg a fénye. Mindössze néhány kósza felhő volt az égen is, semmi akadálya nem volt, hogy ma este a csillagos ég alatt szökjenek el. Adair elmosolyodott, hiszen ez lesz az első alkalom, hogy takarodó után lép majd az utcára, ráadásul engedélye is van rá. Marie esetében csak akkor nem számít szabályszegésnek a dolog, ha Adair végig mellette marad, persze a fiú így is tervezte. Csizmájuk halkan kopogott a kövön, rajtuk kívül alig pár ember lézengett az utcákon, mindenki igyekezett hazaérni a takarodóig. A fiú egész úton a napjáról mesélt a lánynak, majd viszont. Mióta Marie a háznál dolgozott, azóta nagyon jóban voltak, a barátságukból pedig szépen lassan valami mélyebb szövődött. A sokéves ismeretségük alatt rengeteg közös vicc gyűlt fel, amelyeken most jókat derültek. Lassan sétáltak, sokszor meg is torpantak, hogy minél több időt tölthessenek együtt, kettesben. Annyira kényelmesre vették a dolgot, hogy akkor kaptak csak észbe, amikor meghallották, hogy a hatalmas toronyóra zengeni kezd. Marie fel is sikoltott, ez volt az első alkalom, hogy takarodó idején az utcán tartózkodott. Adair megfogta a kezét, és rámosolygott. Felgyorsították lépteiket, már csak pár méterre voltak Briar parancsnok házától.

– Nocsak, egy fiatal párocska az utcákon? Nem tilos ilyenkor idekinn járnotok? – szólította meg őket egy mély, titokzatos hang. Egy alak támaszkodott egy ház falának, de az árnyékoknak köszönhetően nem látszott rendesen.

– Ki van ott?! – kiáltott fel Adair, majd a háta mögé tolta Marie-t, aki zihálni kezdett félelmében. A fiú előre lépett párat, de mintha soha senki nem is állt volna ott, ahol az imént még egy sötét árnyat láttak. Adair torkában gombóc képződött. Megfordult, és átölelte Marie-t. – Marie, jól figyelj rám! Fuss egyenesen abba a nagy házba, ott, mondd meg Marlowe-nak, hogy itt egy vámpír! – A lány szinte remegve bólogatott, majd elszaladt.

Adair körbefordult, majd előrántotta a kardját. Ő maga tisztában volt vele, hogy még nem kapott új, a titkos ércből készült kardot, hiszen az majd csak az egyéves képzése után jár, de a vámpír ezt nem tudhatta. Mielőtt meglelte volna a vérszívót, sikoltást hallott. Megfordult, és rohanni kezdett. Marie-t egy köpenyes férfi fogta a karjaiban. Adair mélyen kifújta a levegőt – nem vámpír, csak egy gárdatag.

– Elnézést! – kiáltotta oda a férfinak. – A lány velem van! Én is a Nap Gárda tagja vagyok, a lány velem van! Tudja, hogy nem szabadna kint lennie, de velem szabad neki, nemde? – magyarázkodott Adair, ahogy egyre közelebb ért. A férfi felnevetett, de nem engedte el Marie-t. – Maga esetleg katona? – kérdezte értetlenül.

– Nem vagyok én katona – vágta rá az mély hangon, majd előrébb lépett.

Ahogy már nem takarta az árnyék az arcát, Adair kiejtette a kezéből a kardot. Érezte, ahogy elgyengül az egész teste, lábai megremegtek, kis híján össze is esett. Az a kísérteties mosoly, azok a hatalmas szemfogak, melyek végéről vér csöpögött, az a jobb oldali, vérvörösen ragyogó szem, és az a bal oldali zöld szem… Hiába történt évekkel ezelőtt, hiába volt sötét, azonnal felismerte. Nem volt képes megmozdulni, még akkor sem, amikor a vámpír Marie nyakába vájta a fogait, még akkor sem, amikor a lány utolsó lélegzetével is az ő nevét kiáltotta, és még akkor sem, amikor Marie teste élettelenül puffant a kövön.

– Adair! – hangzott valamivel messzebbről Marlowe hangja. Kivont karddal rohant a fiú felé, aki üveges szemekkel bámulta az előtte álló vámpírt. – Adair! – kiáltotta ismét Marlowe.

Pisztoly dördült, és egy golyó szelte át a levegőt, majd egyenesen a lány holtteste mellett ácsorgó vámpír fejébe csapódott. Az elsőt követve még négy másik golyó is eltalálta az egyed testét, az pedig a földre rogyott. Marlowe először megpaskolta fogadott fivére vállát, majd a vérszívóhoz lépett. Annak testéből öt helyről szállt fel fekete füst, de még motyogott valamit. A szőke férfi villámló tekintettel döfte át kardjával a szívét. Egy átlagos vámpír gond nélkül bele is halt ebbe. Marlowe ezután, mit sem foglalkozva Marie élettelen testével, ismét Adairhez lépett.

– Ő volt az… – motyogta az öccse, majd erőt véve magán odasántikált az immár halott vámpírhoz. Az eddig is sokkos állapotban lévő fiú most egyenesen felkiáltott, amikor egy teljesen átlagos vámpír holttestét pillantotta meg a földön. – Hova lett?! – kérdezte hisztérikusan.

– Kicsoda? – értetlenkedett Marlowe a fiú mellé lépve.

– A félszemű volt az! – kiabált tovább.

2. FEJEZET
BARÁTOK

Az elkövetkező egy évben Adair részt vett a Nap Gárda képzésén, melyen elmélyítette a tudását a vámpírokról és kivégzésükről. Végül nem szökött el sem Marie-val, sem egyedül. Marlowe mellett maradt, tanult tőle, amennyit csak lehetett. Az egyéves képzés végeztével megkapták első, titkos ércből készült fegyverüket. Ez egy ceremónia keretében zajlott le. Az újoncoknak magukra kellett ölteniük az ünnepi vörös bőrköpenyt, majd a bányához kellett vonulniuk. Ott köszönetet kellett mondaniuk a szorgosan dolgozó, életüket kockára tévő embereknek, amiért kibányászták nekik a különleges ércet. Ezekután vissza kellett térniük a Nap Gárda épületének alagsorába, ahol esküt tettek. Ez azért volt fontos, mert a tagok innentől kezdve a saját életükért feleltek, illetve számonkérhetők minden meggyilkolt vámpírért és megsebesített emberért. Így amennyiben egy támadás során megsértenék a titkos érccel egy embertársukat – hisz ezek a fegyverek nem holmi fakardok voltak –, azért felelősséggel tartoznak.

Tömérdek harci eszköz volt előkészítve az újoncok érkezésére. Íj, kard, lándzsa, tőr, kétkezes kard, szablya, balta, amelyekből mindenki választhatott egyet. Shiloh nem meglepő módon a népszerűtlen lándzsát kérte saját fegyvereként, Marc és Adair pedig mindketten kardot választottak. A fegyverekhez egyedi készítésű tartókat kaptak, hogy biztonságosan tudják azokat szállítani.

A következő évben páros terepgyakorlatokon kellett részt venniük különböző mentorok felügyeletével vagy anélkül. A párokat azon év első feléből bejutók közül állították össze, amikor Adair is bekerült. A fiúnak az volt a legkellemesebb terepgyakorlata, amikor Shiloh és ő a Li város melletti katonalak védelmezését kapták feladatul, a legkellemetlenebb pedig az, amikor Marccal kellett Li város piacterén felügyelni. Aznap több iszákos embert küldtek bányákba, mint amennyi vámpírt láttak egész addigi gyakorlataik során. Ráadásul a fekete hajú, izmos srác még mindig fújt rá, amiért azon a bizonyos mérkőzésen legyőzte őt. A viszonyuk annyiban javult, hogy Marc leszokott a felesleges gőgösködéséről, már csak a mimikája árulta el valódi érzelmeit. Fura módon szívesen töltötte szabadidejét Adairrel és Shiloh-val. Ennek egyszerű oka az volt, hogy a többi újonc nem állt szóba a beképzelt fiúval.