Réti László – Vérvonal

Copyright © Réti László

Első megjelenés: 2005

( Vér a véremből címmel)

A szerző elérhetősége:

www.retilaszlo.hu

info@retilaszlo.com

Szerkesztette

Réti László (2023)

Borítóterv

Réti László

Elektronikus változat

Réti László

© Parfüm & Toll

ISBN: 978-615-6733-02-3

RÉTI LÁSZLÓ

VÉRVONAL

Prológus

A magas, sportos, negyvenes évei elejét taposó férfi befejezte az iratok ismertetését. Elégedetten hátradőlt. „Én mindent elmondtam, tiétek a döntés”, sugallta a mozdulat.

Belül azonban hihetetlenül feszült volt.

Az elmúlt egy év megfeszített munkája ebben a beszélgetésben csúcsosodott ki. Ha a nő úgy dönt, hogy odabiggyeszti gyerekes aláírását a huszonnyolc oldalas szerződés mindhárom példányának utolsó lapjára, akkor… akkor negyedmillió euró üti az ügyvéd markát.

De csak akkor.

Ha azonban a nő pillanatnyi szeszélyből, vagy gyerekes agyának valamely mások számára felfoghatatlan rezdüléséből eredően mégsem szignálja az iratokat… Nos, ebben az esetben legalább húszezer eurós veszteséggel számolhat.

Ennyit persze elbírt volna a kassza – ám a büszkesége semmiképpen.

Bő egy évvel ezelőtt kereste fel irodájában a vele szemben ülő, s most éppen a zömök fiatal nő fülébe suttogó, gyomorbajos külsejű

férfi. Ügyvédként mutatkozott be, s elmondta, hogy egy ügyfele szeretne befektetni. Azért fordult épp hozzá, dr. Faragó Mártonhoz, a budapesti ügyvédi iroda társtulajdonosához, mert ügyfele szilárd meggyőződése, hogy a szórakoztatóiparba kell befektetnie azt a majdnem ötvenmillió eurót, amit pár hónappal korábban örökölt.

A Bokros, Sitkei & Faragó ügyvédi iroda intézte annak a konszernnek a jogi ügyeit is, amely egyebek mellett egy kelet-európai kaszinóláncnak is a tulajdonosa volt. A gyomorbajos küllemű nem rejtette véka alá abbeli véleményét, hogy helyteleníti ügyfele döntését.

Rosszallása odáig már nem terjedt, hogy felmondja a megbízását, s ezzel elessen az üzlettel járó zsíros haszontól. De ha már erre a karakán lépésre képtelen volt, legalább annyit megtett, hogy a

betoppanását követő tizenkét hónapban megkeserítette Faragó életét.

A szerződés akkurátusan felsorolta a megszerzett tulajdonrészeket és az azok által biztosított jogokat, külön kitérve a visszalépés feltételeire. A részletek között szerepelt az a kikötés, hogy a kaszinókhoz tartozó szállodák mindegyikében biztosítandó ügyfelének egy állandó lakosztály. Sőt azt is belefoglalták, hogy a kábeltévének mely rajzfilmcsatornákat kell fognia. Az ügyfél ugyanis harmincöt éves kora ellenére csakis rajzfilmeket nézett, napjai Tom és Jerry, Sylvester és Miki egér bűvkörében teltek. Orvosi és jogi értelemben nem volt gyengeelméjű, ám a magatartása és a döntései sokszor mégis erre utaltak. De, ami a legfontosabb, az apja által ingatlanüzletekből felhalmozott óriási osztrák vagyon egyedüli örököse volt.

Most, egy év elteltével elérkezett a pillanat, hogy az üzlet tető

alá kerüljön, avagy végleg elvesszen.

Ha sikerül, az irodának félmillió eurós jutalék jár. Ennek a fele majdani jogi machinációkat követően az üzletet összehozó dr. Faragó magánvagyonát fogja gyarapítani. És ez nem kevés. Magyarországi viszonylatban legalábbis nem az.

Faragó hátradőlt a nádszéken, mely minden mozdulatától megnyikordult. A reccsenésre felpillantott a vele szemben ülő két alak, mire a férfi biztató mosolyt küldött feléjük. Amikor az ügyfelek figyelme ismét az iratok felé fordult, halk sóhajjal beletúrt gondosan nyírt fekete hajába, amely a halántékánál már erősen őszült. Ezt nem bánta, mert úgy érezte, tekintélyesebb külsőt kölcsönöz neki az elegáns, deresedő folt, amelyet fiatalos, elevenen csillogó kék szeme amúgy is remekül ellensúlyozott.

Ám a könnyed mosoly ellenére a gyomra görcsbe rándult. Az egyetemi vizsgái előtt érzett valami hasonlót, amikor Benedek professzor ízekre szedte római jogból. Aztán még egyszer. Harmadjára ment át, pedig hetekig keményen tanult. Nem volt buta, de a római jognál nem is az ész számított. Még csak nem is a tanulás. A római joghoz abban az időben nyolcvan százalék szerencse kellett…

Faragó Márton zizegést hallott, és az asztalra nézett. Az ügyfél halkan kacarászva a szerződés második példányát írta alá. Mielőtt megszólalhatott volna, már mind a hárommal elkészült. Faragó színarany tollát – mely az előbb mutatópálcaként szolgált, hogy a szerződés egyes pontjait megjelölje előadása során – a vihogó nő most a világ legtermészetesebb mozdulatával a zsebébe süllyesztette, és nyíltan nézett az ügyvéd szemébe.

Faragó elmosolyodott. Félmillióért vásároltál egy töltőtollat, te hülye! Ennyi veszteség belefér. Az ügyvéd a kollégájára nézett, faarccal elővett egy másik tollat a belső zsebéből, és átnyújtotta.

– Ez pedig a cég ajándéka önnek.

A savanyú férfi olyan képet vágott, hogy Faragó egy pillanatig komolyan azt hitte, hányni készül. Aztán elmúlt a grimasz, a férfi vonásai kisimultak. Átvette a tollat, s nevét ügyfele gyerekes, ákombákomszerű aláírása mellé firkantotta.

Megtörtént hát!

A befektetésről szóló szerződés az ügyvéd aláírásával érvényessé vált. Faragó elégedetten vigyorgott, az iratokat összeszedte, és takaros halmot formált belőlük. Tetejüket megkoronázta a szerződés őt illető példányaival, majd a paksamétát belesüllyesztette hasított bőr irattáskájába. Miután a táskán csattant a zár, dr. Faragó Márton nyájasan ránézett ügyfeleire.

– Igazán örülök, hogy sikerült nyélbe ütnünk az üzletet. Hadd hívjam meg önöket egy kellemes koktélra. A nejemmel szívesen vennénk, ha ezt követően velünk tartanának az egyik közeli étterembe. Ha nem veszik tolakodásnak, bátorkodtam asztalt foglalni, s így…

– Apaaaa!!!

A sikoly az utca felől hangzott. Az ügyvéd kiegyenesedett ültében, orrcimpája kitágult, törzse mozdulatlanná merevedett.

Tartása ugrásra kész hím oroszlánt juttatott a vele szemben ülő

eszébe.

– Apaaaa!!!

Faragót mintha rugók vetették volna ki a székből, az asztalt feldöntve átlendült a verandát a kerttől elválasztó korláton, s jó két méter magasról huppant a földre. Átgördült a vállán, és százkilencven centiméteres termetét meghazudtoló sebességgel már száguldott is a gyepen a kertet az utcától elválasztó élő sövényhez. Úgy repült át rajta, mintha a sövény ott sem lett volna. Ekkor kivágódott a verandára nyíló ajtó, és megjelent Faragó felesége.

– Mi történt? – szegezte a kérdést a jogásznak az asszony.

– Nem is tudom – tárta szét a kezét a férfi. – Mintha a gyerek…

– Apaaaa!!!

Az asszony a lépcsőt választotta, s a fontos vendégeket faképnél hagyva férje után rohant.

Dr. Faragó szétnézett az utcán. Platánok és jókora fenyők szegélyezték a széles kertvárosi utat, a járda mellett több családi autó és néhány limuzin parkolt.

Azután meglátta a kislányt.

Az öt év körüli gyerek talán ötvenméternyire kuporgott a járdaszegélyen tépett, pöttyös ruhácskában, és szívszakasztóan zokogott. Egyik szőke copfja kibomlott, s részben elfedte az arcát. A bal cipője hiányzott. Faragó pár pillanat alatt odaért hozzá.

– Apaaa!

– Itt vagyok, kicsim, itt vagyok! – ölelte magához a gyereket.

Amint érezte, hogy a kis test egyben van, eltartotta, és sérülést keresve vizsgálni kezdte, miközben kisöpörte a kibomlott fürtöket a parányi arcból. A lányka orrából vér szivárgott a ruha gallérjára, homlokán méretes dudor vöröslött.

– Mi történt, Marci? – ért oda kifulladva a felesége, és melléjük guggolt. – Jaj, istenem! – kapta szája elé a kezét, látva a kislányt.

A férfi ügyet sem vetett a felesége jajveszékelésére.

– Mi a baj, kicsim? – kérdezte, de a kislány csak sírt, keskeny kis válla rázkódott a zokogástól. Faragó érezte, hogy ki kell zökkentenie a gyereket ebből az állapotból.

– Klaudia! – Erősen megrázta vállát, s a sírás végre csillapodott.

Azután újult erővel tört ki, és a lányka az apjához bújt.

– A biciklim… apa… a biciklim…

– Mondd el, mi történt! Elestél?

A kicsi a fejét rázta.

– Akkor mi a baj? – Mivel nem kapott választ, újra megrázta a gyereket. – Klaudia, térj magadhoz!

– Ne bántsd, Marci! – sikoltott fel a nő, de az ügyvéd szikrázó szemmel nézett rá.

– Nem bántom, de valahogy magához kell téríteni! – Majd megint a gyerekhez fordult, és simogatni kezdte a fejét. – Mondd el szépen!

– Két… két fiú… – hüppögte Klaudia. – Meg… megvertek! És elvették… a biciklimet…

– De hát hol? Miért!? – sikoltott közbe az asszony, de a férje leintette, és tovább simogatta a gyereket.

– Hogy történt, kicsim?

– Bicikliztem…

– Merre?

– A szökőkútnál. Oda… odajött két fiú, és a biciklimet akarták.

Azt mondták, hogy kipróbálják. Odaadtam nekik. Aztán… nagyon sokáig nem adták vissza… Haza kellett már jönnöm… Nem adták vissza, csak kinevettek. Azután… megvertek! – A kislány újra zokogni kezdett, utolsó szavait már alig lehetett érteni. – És… elvitték a biciklimet!

Dr. Faragó megsimogatta a lányka fejét, aztán felállt, és a feleségéhez fordult.

– Vidd be Klaudiát a házba, és lásd el, ha kell! Aztán majd számolunk. Hogy engedhetted ki?

– Szerintem nincs komoly baja – nézett fel az asszony, és most ő simogatta a gyereket.

– Szerintem sincs, de sosem lehet tudni. Majd jövök.

– Hová mész? – hökkent meg a nő.

– Dolgom van.

– De hát a vendégeid!

– Küldd el őket, Anna!

– Egy éve készülsz erre a napra, és az a félmillió euró, amit…

– Tudom! – kiáltotta a férfi. – Tudom! Nem érdekel!

– De hát…

– Anna! – A férfi leguggolt az asszony mellé, és alig arasznyi távolságból mélyen belenézett a szemébe. Minden egyes szót külön hangsúlyozott: – Valakik megverték a kislányunkat. Ez az, ami fontos. Tedd, amit mondtam!

– De…

– Most az egyszer ebben a kibaszott életben ne vitatkozz velem!

Faragó választ sem várva felpattant, és szilaj dühvel a pár méterre parkoló Opel Vectra felé vette az irányt, közben a zsebéből előhalászta a slusszkulcsot. Beült, felhörrent a motor, és a kocsi csikorgó kerekekkel kilőtt a járda mellől. Jókora kanyarral megfordult, majd padlógázzal a park felé indult.

Három órával később, amikor már besötétedett, Faragó rágyújtott a nála lévő utolsó szál cigarettára. Az üres dobozt vad dühvel összegyűrte, és a kocsi nyitott ablakán át a szomszédos szemetes felé dobta.

Elvétette.

Csend volt, csak a szökőkút csobogása hallatszott.

Újabb két perc telt el, amikor megpillantotta őket. Már nem is számított rá, hogy feltűnnek.

A Fehér testvérek voltak. A nagyobbik tizenöt, a kisebb tizenhárom éves. A környék bajkeverőiként ismerték őket. Szüleik nemigen törődtek velük, inkább az utcán voltak, mint az iskolában.

Általános volt a vélekedés, hogy előbb-utóbb a börtönben végezik.

A nagyobbik fiú egy rózsaszínű kerékpárt vonszolt. A bicikli nyergén a finom bőrt, kerekén a gumikat felhasogatták, a küllők csokorban lógtak, a lámpák betörtek.

A bicikli Klaudiáé volt.

A kisebbik fiú felült a szökőkút szélére, miközben a másik a feje fölé emelte a kerékpárt, és gondosan megtervezett mozdulatokkal

a betonperemhez csapdosta a roncsot. Minden csattanás után újabb alkatrészek szakadtak le, és csobbantak a szökőkút medencéjében, a kisebb fiú pedig harsány hahotával fogadta az ingyen cirkuszt.

Faragó Márton eldobta a cigarettát, és kiszállt a kocsiból, az ajtót nyitva hagyta. Megindult a fiúk felé, dühe egyre nőtt, ahogy az ifjú vandálokat figyelte. Alig három lépés választotta el a nagyobbik sráctól, amikor a másik fiú észrevette. Elhallgatott, s a bátyja is megérezte, hogy valami történik mögötte. A biciklit a feje felett tartva megfordult.

Az első ütés ekkor érte – a csaknem százkilós férfi kegyetlen pofont zúdított a fülére és a bal arcára. A gyerek felsikoltott, elejtette a biciklit, és a földre zuhant. Faragó hasba rúgta. A test a szökőkútig szánkázott a gyöngykaviccsal felszórt úton, és a fiú feje jókorát koppant a betonperemen. Az ügyvéd ekkor a kisebbik srác felé fordult. Az közben már felpattant, és a káván futva próbált menekülni. Faragó a zakója alól egy jó fél méter hosszú locsolótömlő-darabot rántott elő, amit a kóbor kutyák ellen tartott a kocsiban.

Vízszintesen meglendítette a zöld műanyag csövet, az anyag a gyerek térdhajlatába vágódott. A fiú a medencébe zuhant. Amikor egy másodperc múlva a fájdalomtól sikoltva felbukkant a víz alól, hatalmas pofon csattant az arcán, még Faragó is hallotta a csont reccsenését, ahogy eltört a gyerek orra. A fiú kábultan zuhant hátra, és eltűnt a víz alatt. A férfi utánanyúlt, elkapta a lábát, és fél kézzel kirántotta a könnyű testet a vízből. A düh megsokszorozta az erejét.

A gyereket ledobta a perem mellé a földre, és éppen újabb pofonra készült, amikor halk csettenést hallott maga mögül. Ismerte a hangot abból az időből, amikor még egyetemistaként Pécs külvárosában kirabolták az utcán. Rugós kés.

Az ügyvéd hihetetlen sebességgel pördült meg, így a kés elsiklott a hóna alatt, és csak a zakót szúrta át. A véres arcú nagyobbik fiú azonnal visszahúzta a pengét, és hátraugrott. Az acélon fenyegetően megvillant az utcai lámpa fénye.

– Ne bántsa az öcsémet! – sziszegte a fiú.

– Megvertétek a lányomat!

A fiú szemében a felismerés halvány fénye villant. Ez Faragó számára egyenértékű volt a beismeréssel. Meglendítette a locsolócsövet, és ágyékon ütötte a fiút, aki felnyögött, és a fájdalomtól összegörnyedt. A férfi előrelépett, és cipője hegyes orrával kemény, gonosz rúgást vitt be a pengét tartó kézre. Hallotta a parányi kézcsontok recsegését.

– Majd gipszelt kézzel próbálj megverni valakit, te szemét! –

mondta az ügyvéd higgadtan, és elrúgta a bokrok közé a kést.

A nagyobbik fiú sírva vonaglott a kavicson.

– Ne bántson! Kérem, soha többé…

– Tudom, hogy soha többé nem fogod megtenni, tudom én azt –

mondta tanítós hangon, majd újabb pofon csattant a fiú képén.

– Ne, kérem, ne!

– Ezt mondta a lányom is, nem igaz? – Már csak a nevelő célzat hallatszott a hangjából. A fiút ez sokkal jobban megrettentette, mint ha a termetes férfi üvöltött volna.

Faragó felemelte a gyereket, és komótosan pofozni kezdte, aztán elengedte. Egy darabig nézte, majd lehajolt hozzá, kezét a térdére támasztva. A fiú rémületében felkiáltott.

– Hallasz engem, fiam?

A gyerek nem válaszolt, csak jeges rettenettel meredt az alakra.

Kapott egy gyors pofont.

– Hallasz, fiam? – ismételte meg a kérdést Faragó.

– I-i-igen…

– Jól van – bólintott a férfi. – Akkor jegyezd meg, amit mondok!

Mindenki így jár, aki kezet emel a lányomra. Egy Faragó lánnyal nem lehet így bánni. Megértetted?

– I-i-igen.

Faragó a kocsija felé indult.

Húsz évvel később

Péntek

1

Dr. Berkes Roland átviharzott a szobán, ahol Sára nővér püfölte a számítógép klaviatúráját. A férfi hóna alatt jókora köteg dosszié lapult, csenevész karjával alig bírta megtartani, nehogy szétcsússzanak.

– Már vissza is ért, doktor úr? – nézett fel meglepetten a monitor mögül a csinos, húszas éveiben járó szőke ápolónő, aki, ha kellett, titkárnőként dolgozott az orvos mellett.

– Szerencsém volt – vetette oda a férfi, és könyökével már be is lökte az irodájába nyíló párnázott ajtót.

Fújtatva a mahagóni íróasztalra ejtette az irathalmazt.

– Hű, ez rohadt nehéz volt!

– De hát miért hozta el az eredményeket? Ez az én dolgom volna.

– Úgyis arra jártam, Sára, igazán nem esik le a gyűrű az ujjamról.

Berkes doktor ötvenegy éves volt, és annyinak is nézett ki. A százhetven centiméteres doki a jellegtelen, ovális arcával, színtelen bőrével, fakó hajával és fényes, barna szemével nem volt épp a nők kedvence. Nem volt sportcsillag az egyetemi évek alatt, és általában nemigen jegyezte meg senki, aki csak egyszer találkozott vele.

Átlagosnak tűnt, olyasvalakinek, aki mellett az ember este a bárban megiszik egy pohár sört, vált vele három szót, és egy óra múlva már fel sem tudja idézni az arcát.

Berkes doktor tisztában volt vele, hogy milyen a külseje –

egyszerű, szürke, egérszerű. Egyszer régen, még a JATE orvosi karán folytatott tanulmányai alatt olvasta valami regényben, hogy az ideális hírszerző pontosan ezekkel a külső tulajdonságokkal rendelkezik.

Jellegtelen, kiesik az emberek memóriájából. Jól emlékezett rá, ahogy harminc éve, a kollégiumi szoba tükrében hosszan vizsgálgatta az arcát, és elképzelte, mi lenne, ha jelentkezne a Nemzetbiztonsági Hivatalban. Akkor még így hívták, nem Alkotmányvédelmi Hivatalnak. Ma meg már alkotmány sincs.

A romantikus elképzelés egészen magával ragadta, hosszasan, napokig, hetekig ízlelgette magában az ötletet, ahogy a jófajta konyakot szokás apró csettintésekkel kiélvezni.

De persze sohasem jelentkezett sem az elhárításhoz, sem a hírszerzéshez.

Megmaradt medikusnak, elvégezte az egyetemet, majd letöltötte a gyakornoki időt, és egy budapesti kórházban kezdett dolgozni.

Sebész lett, és az évek során megszerzett tapasztalatainak, valamint varázslatosan ügyes kezének köszönhetően a diplomát követően húsz évvel már úgy tartották számon, mint az ország egyik legjobb agysebészét, aki diagnosztának is kiváló.

Magánpraxist nyitott, de megtartotta mellette az osztályát is az Állami Egészségügyi Központban. Bár ezt nem sokaknak engedélyezték volna, ő olyan jó volt, hogy nem szólt neki senki a kettős státusért. Meg hát Magyarország, az Magyarország. Nincs az a díszes ünnepség keretében felállított székely kapu, ahol ne lenne a szimbólum mellett egy kiskapu is. És ez legalább annyira szimbolikus.

Még mostanság is eszébe jutott néha, hogy milyen lett volna, ha kémnek áll. A gondolat hamiskás mosolyt csalt az arcára. El nem cserélte volna jelenlegi életét és karrierjét egy másikra.

Ahogy a dossziékat lecsapta az asztalra, kis porfelhő lebbent fel, és az ablakon besütő kora tavaszi napfényben szeszélyes ábrákat rajzolva kavargott. De csak pár másodpercig, mielőtt visszatelepedett volna az asztallapra.

Berkes doktor rosszallóan nézte a lebegő szemcséket.

– Mikor volt itt takarítva, Sára?

A nő az ajtófélfának támaszkodva megállt, és nem túl lelkes pillantást vetett az irodára.

– Talán ma reggel – vont vállat. – Szerintem a dossziék voltak porosak. Sokáig állnak a raktárban, mielőtt felhasználjuk őket.

Ez fel sem merült az orvosban.

– Lehet – mondta továbblépve a kérdésen, és a titkárnő felé fordult. – Mi van mára?

A nő a köpenye zsebéből egy kisebb méretű táblagépet halászott elő, és lehívta a sebész programját.

– Délelőtt a leleteket kell csak átnéznie, illetve konzultációra érkezik az önhöz beosztott orvostanhallgató.

– A kis Vitkovics?

– Igen, ő – bólintott a nő. – Tizenhárom órakor ebéd az igazgatóval és az alapítvány elnökével. Ebéd utánra nem terveztem önnek semmit.

Az orvos hálásan pillantott a nőre. Ráfért egy nyugodt délután.

A fiatal nővér szemében azonban huncut fény csillant. Talán mégsem lesz olyan nyugodt a délután? Berkes doktor érezte, hogy az ágyéka megfeszül. Két hónapja volt viszonya a nővel. Bár nem ő

kezdeményezte, aggály nélkül belement. Tisztában volt vele, hogy nem azért van vele ez a fiatal, csinos nő, mert annyira vonzódik hozzá, hanem mert úgy érezte, talán előbbre juthat a kórházi ranglétrán a híres sebész szeretőjeként.

Az orvos persze tudta, hogy ez nem így van, a nő kvalitásai nem elegendőek komolyabb feladatra, ám nem akarta elveszteni a kiváló titkárnőt sem. És szexuálisan is remekül kiszolgálta. Mivel nőtlen volt, nem talált kivetnivalót a dologban.

Sára megérezte a hangulatváltozást.

– A medikus csak fél óra múlva érkezik – mondta.

– Nocsak?

A nő kinézett az előszobába, majd becsukta maga mögött az iroda ajtaját.

Berkes doktor tudta, mi következik. Megkerülte az íróasztalt, és nekitámaszkodott. Sára óvatosan, cicásan elnyújtott mozdulatokkal közeledett hozzá, miközben kigombolta a köpenyét és a blúzát.

Szokás szerint nem viselt melltartót. Apró, gyerekesen hegyes melle izgatottan meredt előre.

Sára odaért az orvoshoz, szélesen elmosolyodott, és hihetetlenül lassan letérdelt a férfi elé. Bal kezével megmasszírozta az orvos ágyékán a nadrágot, míg jobbal lehúzta a villámzárat. Fehér, dudorodó alsónadrág bukkant elő, Berkes doktor pedig halkan felnyögött. A nő keze az öv felé tapogatózott, hogy meglelje a bokszeralsó szélét.

Ekkor kopogtak.

Berkes ugrott egyet. Ezzel feldöntötte a lányt, aki teljes hosszában elterült a szőnyegen, de szinte ugyanabban a pillanatban felpattant. A férfi rohanvást megkerülte az íróasztalt, felrántotta a sliccén a cipzárt, majd belehuppant jókora bőr forgószékébe. Sára ezalatt blúzát gombolgatva az iroda másik, a folyosóra nyíló, ritkán használt ajtajához sietett.

– Tessék! – kiáltotta az orvos abban a pillanatban, amint a nő

kilibbent a folyosóra.

Az iroda párnázott ajtaja kinyílt, és egy alacsony, húsz év körüli, szemüveges lány nézett be rajta.

– Jó napot, tanár úr! Nem baj, hogy előbb jöttem?

– Nem, dehogy! – kiáltotta az orvos a kelleténél talán egy fokkal harsányabban, és tenyerével mindkét oldalon lesimította a haját. –

Jöjjön csak, Vitkovics, foglaljon helyet.

A lány becsukta maga mögött az ajtót, és leült a híres agysebész íróasztala előtti szék szélére. Az orvos rámeredt Vitkovics Melindára, a harmadéves orvostanhallgatóra, és nem tudta, mit mondjon.

Egyszerűen kiürült az agya.

Némi kényszeredett csend után a férfi kissé összeszedte magát.

– Mit is terveztünk mára?

– Azt mondta, tanár úr, hogy készítsem el a hipofízis funkcióiról szóló dolgozatomat. Ez itt is van. – Nagyalakú dossziét nyújtott át az orvosnak, de az csak intett, hogy tegye le az asztalra.

– Majd később megnézem… Nos. Mit is csináljunk ma?

A medika nem sietett a segítségére, csak leplezetlen csodálattal bámult konzulensére. Berkes doktort zavarta ez a fajta hódolat, elkapta szemét a lányról, s ekkor tekintete megakadt az asztalán heverő mappákon, melyek a frissen végzett vizsgálatok leleteit tartalmazták. Mosoly suhant át az arcán.

– Nézze, Vitkovics, most nincs sok időm. Át kell néznem ezeket a leleteket. Ha akarja, maradjon, talán tanul valamit.

– Köszönöm, tanár úr!

– Nos, jó. – A férfi levette az iratcsomó tetején levő dossziét, és kinyitotta.

Kórlapok,

vér-

és

vizeletvizsgálati

eredmények,

elektroencefalogram-leletek és egy halom CT-felvétel került elő a barna tasakból.

Berkes doktor átlapozta a dokumentumokat, majd a CT-képeket a lány felé nyújtotta.

– Férfi páciens, repülőtiszt Kecskeméten. Fél éve panaszkodik fejfájásra. Arra gyanakodtunk, hogy talán valami koponyán belüli rendellenesség okozhatja a migrénszerű rohamokat. Az előttem fekvő

EEG-eredmény szerint minden rendben. A vérvizsgálat és a vizelet szerint is makkegészséges az illető. Mit lát a CT-n, Vitkovics?

A lány a fény felé fordította a képet, és vizsgálni kezdte. Két perc is eltelt, mire leengedte, és tanácstalanul az orvosra nézett.

– Nem látok semmi rendelleneset. Sehol egy árnyék, vagy bármi, ami ne illene oda.

– Vagyis?

– Vagyis… a páciens… egészséges? – A lány inkább kérdezte, mint állította.

Berkes doktor lelkesen bólintott. Kezdett magához térni.

– Úgy van, Vitkovics. Ne féljen kimondani azt sem, ha nem lát rendellenességet. Nem mindenki beteg, aki bejön hozzánk.

– És a fejfájás?

– Kellenek még kontrollvizsgálatok – vont vállat a doktor. – De a komoly, koponyán belüli problémát már kizártuk. A jövő héten már

többet tudunk. Én inkább valami lelki eredetű gondra gyanakodnék.

Ide pszichológus kell majd, nem szike.

A férfi félretette a mappát, és maga elé húzta a következőt.

– Lássuk csak!

Pár perc elteltével komoran adta át a röntgenfelvételt a lánynak.

– Ehhez mit szól?

– Itt látok valami foltot, tanár úr – jelentette ki a medika, és mutatóujjával bizonytalan kört rajzolt egy árnyék köré.

Berkes doktor bólintott.

– És mi lehet az?

– Szerintem daganat.

– Helyes. Lássuk a kórtörténetet! – Elővette az eddig félretett iratokat. – Huszonhat éves nő, szemfájdalmakkal és látásromlással jelentkezett a szemorvosánál, akihez rendszeresen járt, mivel kontaktlencsét visel. Az orvos alapos szemvizsgálatot végzett. Apropó, melyek egy jó szemvizsgálat főbb területei, Vitkovics?

– A szem külső részének vizsgálata, a szemizomfunkciók ellenőrzése, a szaruhártya ívelésének és felületének vizsgálata, és a szemfenéktükrözés – hadarta a lány.

– Rendben – bólintott az orvos, és figyelmét ismét az iratra fordította. – Nos, a vizsgálat a szemfenék elváltozását és pangásos papillát állapított meg. Tudja, mire utal ez, Vitkovics?

A lány bólintott.

– A papilla a szemfenék egy kicsiny kiemelkedése, az a terület a szemfenéken, ahol a látóideg belép a szembe. Ennek a területnek a megduzzadása a pangásos papilla, s egyebek mellett agynyomás-fokozódásnak is lehet a jele, amit esetleg egy, az agyban gyorsan növekvő tumor is okozhat.

– Így van – helyeselt az orvos.

– Mi a diagnózisa, tanár úr?

A férfi felvonta a vállát, miközben elmélyülten nézte a leleteket, és rá-rápillantott a röntgenfelvételre is. Nagy sokára szólalt meg.

– Tartok tőle, hogy glioblastoma. Hallott már erről, Vitkovics?

– Még nem tanultuk, tanár úr.

– Akkor figyeljen. Azt tudja, hogy mi a glioma?

– Igen – mondta a lány. – Az agyszövet daganata.

– Valóban. A glioblastoma a gliomák körülbelül felét adja, egy rendkívül agresszív tumorfajta. Nem egységes szerkezetű, és ráadásul még gyorsan is növekszik, ezért hamar jelentkeznek az agynyomás tünetei. Radikális eltávolítás esetén is nagyon nagy százalékban hamarosan újra megjelenik. A páciens túlélési ideje rendszerint legfeljebb nyolc hónap. A kép és a leletek alapján azonban ennek a hölgynek maximum három hónapja lehet hátra. Sajnos igen előrehaladott az állapota, és a végén nagy fájdalmai lesznek.

Vitkovics lesújtottan figyelt.

– Mi a kezelési javaslat ilyenkor, tanár úr?

– A túlélési idő kitolása érdekében ajánlott a műtéti eltávolítás, de ebben a konkrét esetben ez nem lehetséges. Próbálkozhatnánk sugárkezeléssel, esetleg cytostatikus gyógyszerekkel, de… – Berkes doktor tehetetlenül széttárta a kezét.

– Akkor most mi lesz?

– Meghal… Persze nem azonnal. Elvégzünk még pár vizsgálatot.

Kell egy MRI, esetleg egy arteriographia. De érdemi eredményt, sajnos, aligha érünk el. Ez a páciens meg fog halni.

Vitkovics hallgatott, Berkes doktor pedig tovább olvasta a dokumentációt. Szánalmat érzett a névtelen nő iránt, akinek visszafordíthatatlan sorsát oly kérlelhetetlenül vázolták a számok és a fotók. Azután a szeme a páciens nevére siklott. Ismerős volt.

De honnan?

Berkes doktor érezte, ahogy a vér szinte hallható zubogással kifut az arcából. A lélegzete is elakadt, végül hatalmas sóhaj szakadt ki belőle.

– Baj van, tanár úr?

– Mi? – nézett értetlenül a lányra.

– Baj van?

– Nem, nem… Kérem… most menjen el, Vitkovics!

– De…

– Jaj, tűnjön már innen a francba! – ordította a sebész, mire a lány lélekszakadva kimenekült.

Berkes doktor halálsápadtan felvette a telefont.

– Sára? Hozza be nekem a mobiltelefont a táskámból! Azonnal.

És hívja fel Siller doktort, hogy nézze át a többi kórdokumentációt, mert nekem most el kell rohannom. Mondja meg neki, hogy elég, ha akkor jelez vissza, ha valamelyikkel gond van.

Hétfő

2

Vékony, inas, szomorú arcú férfi volt. Magassága úgy százhetven centi lehetett, bőre kreol, mint a kaukázusi emberek többségének. Sűrű, fekete üstökét rövid lófarokban viselte.

Arcszőrzetét

leborotválta,

ábrázatát

a

harminchárom

évét

meghazudtoló mély ráncok tették markánssá.

Tarlan Mamadovnak hívták.

Egyetlen dolgot mondhatott el magáról biztosan: életében soha semmi nem sikerült neki.

Azerbajdzsánban, Sakiban született egy pincér nyolcadik, egyben utolsó gyermekeként. Anyja belehalt a szülésbe. Tarlan úgy élte le a gyermekkorát, hogy ki sem tette a lábát a városból. Apja reggel öttől este tizenegyig, sőt éjfélig dolgozott az egyik szállodában, hogy ha nyomorúságosan is, de el tudja tartani gyermekeit. De az éhenhalás elkerüléséhez a gyerekeknek is dolgozniuk kellett. Tarlan hatévesen állt először munkába, egy pálinkafőzdében takarított a gépek körül. A többi gyerek szintén dolgozott: üdítőt árultak a sugárutakon lévő bódékban, a nagyobb lányok pedig magukat árulták. Apjuk ezt sokáig nem engedte ugyan, de egy idő után belefáradt a tiltásba, hiszen maga is tudta: másképp nem élnek meg.

Tarlan végignézte, ahogy az évek komor lassúsággal felemésztették apja erejét. Egy napsütéses reggelen nem kelt fel az ágyból, hogy magára öltse féltett fekete szmokingját, és elmenjen a szállodába, hogy narancslét, kávét meg dzsemet vigyen a gazdag orosz és iráni turistáknak az ágyba, amikor nagy kegyesen délelőtt tízkor hajlandók felébredni. Minden áldott nap olyan ínyencségeket szervírozott ezüst étkészleten, melyekről tudta, hogy a gyerekei soha nem fognak ilyet enni.

És ebbe a tudatba lassan belehalt.

Tarlan furcsamód megbékélt magával, amikor apja elment.

Mert halálában is megőrizte a méltóságát, s Allah ezért mért rá

könnyű halált. Ha már az élete keserves volt, legalább halálában megkönnyebbült.

A fiú aznap töltötte be tizenegyedik életévét. Koránál többnek látszott, és többet is tapasztalt, mint kortársai. Túl volt már utcai verekedések és késelések tucatjain, néhány kisebb rabláson és lopáson: csupa olyasmin, ami a világ jó részén bűncselekménynek számított, itt azonban az élet szerves részét képezték. Azét az életét, amelyet nem akart tovább élni.

Tudta, hogy testvéreinek ő a legkomolyabb probléma, mivel ő a legkisebb. Ezért aztán másnap reggel kilépett a viskó ajtaján, és elindult a horizont felé.

Felnőtt

fejjel

visszagondolva

beleborzongott,

micsoda

meggondolatlan döntés volt, de akkor és ott ezt tartotta a legjobb lépésnek. Nem gyalogolt sokáig. Hamarosan felvette egy dinnyét szállító teherautó, majd lestoppolt egy öreg furgont – és így tovább, egészen Bakuig.

Hosszú utat járt be a város alvilágában, mielőtt a véletlen egy kövér fiatalember útjába sodorta, akivel nézeteltérése támadt egy elemelt tárca miatt. A dolog odáig fajult, hogy az éhes Tarlan kést rántott, s elszántan szembefordult a férfival. A kövér alak elnevette magát, elővett egy méretes forgópisztolyt, és belelőtt Tarlan előtt a földbe. A fiú szeméig freccsent rémülten eldobta a kést és a tárcát is.

A kövér fickó azonban csak nevetett, felkapta a tárcát, kivett belőle egy tízest, és a gyerek elé lökte a porba, majd egy perc múlva munkát ajánlott neki.

Tarlan elfogadta.

Egy hónap múlva már tudta, mibe keveredett. A kövér férfi az egyik nagy alvilági banda főnöke volt, Baku gettói alkották felségterületét, és mindenfélével seftelt a helybeli szerencsétlenek kárára. A fiú felfogta, hogy az Úr mellette volt, s csak pillanatnyi szeszélynek köszönhette, hogy későbbi főnöke nem a mellébe, hanem a lába előtt a földbe lőtt. A munkát azért ajánlotta, mert fantáziát látott a talpraesett, vakmerő fiúban.

Tarlan munkája ugyanaz volt, ami a klánhoz tartozó másik száz gyereké: árulta a hasist, és felhajtotta a vevőket, apróbb megbízásokat teljesített, üzeneteket hozott-vitt. Évek teltek el, a fiú felnőtt, de semmi sem változott, mígnem egy nap megpillantotta a lányt. Mirának hívták, és a kövér fickó ágyasa volt. A vonzalom kölcsönösnek bizonyult, és hamarosan egymásra talált a huszonöt éves fiatalember és a tizenhét éves lány. A bandafőnök először dühöngött, aztán vállat vont, és nagy kegyesen Tarlannak ajándékozta a lányt, mondván, ő már úgyis ráunt. Boldogan összeköltöztek egy bérelt lakásban a város legolcsóbb részében. Itt folytatták addigi groteszk életüket: a férfi árulta a drogot, a lány pedig megpróbált valami munkát találni. Felszolgált, mosogatott, takarított.

Tarlan, életében először, boldog volt.

Nem is tarthatott soká.

Pár hónappal később egy nap arra ért haza, hogy a bejárat résnyire nyitva van. A zokogó lányt véres arccal, összeverve találta a parányi szobában. A klánfőnöknek kedve támadt egy kis nosztalgiázásra.

Egyikük sem tehetett ellene semmit...

A férfi órákig ölelte a remegő lányt, míg rájuk nem esteledett.

Mira a karjában aludt el. Tarlan betakargatta, majd kétségbeesetten sétára indult. Tudta, hogy nem állhat bosszút a főnökön. Betért egy ivóba, ahol döntötte magába az olcsó sört egy lepusztult figurával.

Másnap reggelre aztán nagyot fordult az élete. A lepusztult férfiról kiderült, hogy az Egyesült Államok kábítószer-ellenes hivatalának, a DEA-nek az ügynöke.

Alkut ajánlott Tarlannak.

Egy amerikai útlevél – cserében a főnök hálózatának feladásáért. Az ügynök nem tudhatta, hogy a legalkalmasabb pillanatban találta meg a megfelelő embert, de valamit azért sejtett, mivel Tarlanból dőltek az információk.

Egy hónap múlva megrendeztek egy balesetet, ahol Mira és Tarlan helyett két, utcai verekedésben életét vesztett hajléktalan teste

égett el egy fának vezetett autóban. Ám a két fiatal mégsem jutott Amerikába.

Az ügynök meghalt egy utcai tűzharcban, és hiába ment Tarlan a követségre, nem akartak tudni róla. A szép jövő egy pillanat alatt semmivé foszlott.

Menekülniük kellett.

Meg sem álltak az Európai Unió keleti határáig. Románia felől jutottak be Magyarországra. Szegednél fogták el őket a rendőrök, és a város határában lévő őrzött szállásra kerültek. Nem volt sokkal jobb, mint egy koncentrációs tábor. A volt határőrlaktanya alatti régi garázsokat berácsozták, s ők egy ilyen ketrecben várták a szebb jövőt.

Csak az nyújtott némi vigaszt, hogy szerették egymást. Végül valahogy kijutottak, és menedékjogot kaptak. Budapestre utaztak, ott próbáltak boldogulni. Egy jogvédő szervezet programjának keretében némi pénzhez és utcaseprői álláshoz jutottak. Egy garniszálló egyik szobáját is megkapták. Végre szabadok voltak. Volt hol aludniuk, és volt munkájuk.

A boldogságnak Mira vetett véget.

Elhagyta a férfit, s egy biztos egzisztenciával rendelkező fiatal ügyvéd szeretője lett. Tarlan nem találta a helyét, magát okolta a lány távozásáért,

s

mindenáron

pénzt

akart

szerezni,

hogy

visszaédesgethesse. Ám a lány nem egy ligában játszott Tarlannal. A klánfőnök annak idején iskolába járatta, angolul taníttatta. Tarlan mindig is sejtette, hogy a boldogságuk nem fog örökké tartani. A lány megtartásához pénz kellett hát.

Sok pénz.

Egy alkoholgőzös éjszakán, egy sztriptízbárban a söre felett üldögélt, és magát sajnálta, amikor felcsillant a nagy lehetőség. Az ajánlatot egy jól öltözött, sötét öltönyt viselő, magas férfi tette. Tarlan azonnal rábólintott. Ez a buli rengeteg pénzt jelent, ha sikerül.

Erkölcsi fenntartások nem akadályozták – csak az lebegett a szeme előtt, hogy visszaszerezze Mirát.

Ezért volt most itt, ebben a bérelt, egyszobás lakásban.

Készülődött.

A keskeny ágyon már ott várakoztak felszerelésének darabjai, ezeket gondosan még egyszer átvizsgálta. Majd fekete farmert húzott és sötétbarna ejtőernyősbakancsot. Szürke flanelingbe és bő fekete zakóba bújt, végül következett símaszk. A szélét felgöngyölte – most úgy festett, mint egy dokkmunkás sapkája.

A durva marhabőrből készült hónaljtokot felcsatolta a zakó alá.

Mindkét karja alatt méretes bőrtasak várta a fegyvereket. Ezután egy kisebb gyöngyvászon tokot fűzött az övére, és hátracsúsztatta.

Következtek a fegyverek. Először két csúnya, rövid csövű, szögletes lőfegyver -- MAC-10-esek, más néven Ingram géppisztolyok.

Az izraeli gyártmányú Uzira hasonlítottak. Csakhogy ezek 45-ös lőszert tüzeltek, de ugyanolyan halálos sebességgel, mint az Uzi.

Mamadov most két hasábtárat vett elő, gondosan harminc töltényt nyomott bele mindegyikbe, majd beütötte őket a helyükre, és csőre töltötte a géppisztolyokat. Elégedetten méregette a súlyukat, aztán becsúsztatta őket a hóna alatti zsebekbe. Ezután egy eredeti, olasz gyártású Berettát töltött meg, majd a derékszíján hátul lévő

tokba tolta. Végül egy hosszú, mattfekete pengéjű vadászkést a lábszárára erősített tartóba dugott, és visszaeresztette rá a farmer szárát. Aztán leült, és kibámult az ablakon a meleg, késő délutáni fényben fürdő tájra.

Nem tudta, meddig maradt így. Maga is meglepődött volna, ha valaki azt mondja, hogy több mint két órán keresztül.

Majd felberregett a mobiltelefon.

– Da? – vette fel Tarlan az első rezdülésre.

– Davaj!

Bontotta a vonalat, felkelt az ágyról, és nehéz szerelésében az ajtóhoz ment. Még egyszer visszanézett, tekintete az ablakon át a távoli Bazilikára siklott, majd sóhajtva megfordult, és Tarlan Mamadov elindult.

3

A három férfi nagyon lassan kinyitotta a vékony furnérlemezből készült ajtót. Keskeny, hosszú, meszelt falú folyosót láttak maguk előtt, fény csak a mennyezetről világított a linóleumpadlóra. A folyosó bal oldalán egy, jobb oldalán három ajtó látszott. Mindegyik zárva volt. Az egyik férfi belépett a folyosóra, és végignézte az ajtókon a feliratokat, majd visszasietett a többiekhez.

– Az első ajtó jobbra – mondta.

Kerekes Tamásnak hívták, és századosként szolgált a Budapesti Rendőr-főkapitányság Bűnügyi Főosztályán.

– Rendben – bólintott a társa, Lovassy Márk. – Ervin, szólj be a központba, aztán bekopogunk.

Harmadik társuk, Siklós Ervin a vállára csatolt rádióért nyúlt, és fejét oldalra hajtva beleszólt.

– Itt Ferenc 23-as a központnak, vétel.

– Hallgatlak – recsegte a készülék.

– Ferenc 23 megérkezett a megadott címre, kívülről nem látunk semmit. Behatolásnak nincs nyoma. Utasítást kérünk, vétel.

Némi statikus zörej után megint a diszpécser hangja hallatszott.

– Ferenc 23, folyamatos telefonkapcsolatban vagyok a bejelentővel. Azt állítja, hogy most is hallja a szomszéd lakásból a zörgést. Esküszik rá, hogy a szomszédja két hétre elutazott.

– Értettem. Ferenc 23 behatol, kikapcs.

Lovassy ránézett két társára, és intett.

Hat éve dolgoztak együtt a fővárosi rendőrségénél, már pillantásokból értették egymást. Egyszerre indultak el, Lovassy őrnagy a 4-es számot viselő ajtó bal oldalán állt meg. A kilincs alig egy arasznyira volt a kezétől. Siklós és Kerekes az ajtó másik oldalán helyezkedett el.

Lovassy óvatosan az ajtóra tapasztotta a fülét, és pár másodperc múlva a két férfira nézett.

– Valaki van benn – formálta ajka hang nélkül a szavakat.

Hátrébb lépett, és bal kézzel határozottan bekopogott, miközben hangosan megszólalt:

– Rendőrség, kérem, nyissa ki!

Csend az ajtó mögött.

Tíz másodperccel később Lovassy megismételte a kopogást és a felszólítást.

– Itt a rendőrség, nyissa ki az ajtót, különben betörjük!

Semmi válasz. Lovassy vállat vont, és előhúzta a Glock 17-est.

Vele szemben Kerekes és Siklós hasonlóképpen tett. A három zsaru szinte egyszerre húzta hátra és engedte el a szánt, így fegyvereik lövésre kész állapotba kerültek.

Lovassy a kilincsért nyúlt, és elfordította.

– Nyitva van – jelentette. Leguggolt, majd belökte az ajtót, és gyors pillantással, pisztolyát előreszegezve végigpásztázta a terepet. A túloldalon Siklós guggolva, Kerekes állva tette ugyanazt, miközben fél lábbal belépett a szobába, hogy megakadályozza az ajtó becsukódását.

– Tiszta – sziszegte Siklós. – Nem látok senkit.

– Rendőrség! – kiáltotta Lovassy. – Azonnal jöjjön ki a feje fölé emelt kézzel, különben bemegyünk!

Nem néztek egymásra, miközben a választ várták, csak perifériás látásukkal érzékelték a társakat. A lakásból ezúttal sem felelt senki.

– Bemegyünk – unta meg a várakozást Lovassy. – Tiéd a szekrénysor Tamás, Ervin innen biztosít. Gyerünk!

Lovassy

görnyedt

testtel,

előreszegezett

fegyverével

folyamatosan pásztázva bement a helyiségbe. Sietve kilépett az ajtó síkjából, és hátát a falnak vetve megállt. A szeme sarkából látta, hogy a bejárati ajtó a tőle jobbra eső falra nyílt rá, így nem lehetett mögötte senki, ennek megfelelően Tamás, kinyújtott kezében tartva a fegyvert, egyenesen hatolt be a szobába, és két méterrel beljebb megállt.

Jobbra tőle egy szekrénysor.

Kerekes leguggolt, és a szekrény sarka mögé húzódott.

Lovassy a nappaliban állt. A szemközti fal hat-hét méter hosszú volt, míg a másik talán négyméteres. Épp szemben ajtónyílást látott, kockás függöny lógott rajta félig elhúzva, mögötte konyha látszódott.

Balra, a sarokban három fotel és egy alacsony dohányzóasztal, felette falra erősítve könyvespolc. Az ülőgarnitúra mögött két ajtó, mindkettő

félig nyitva volt. Cigarettafüst szaga terjengett.

Lovassy gyorsan körbepásztázott, majd fennhangon megszólalt.

– Tiszta!

A szeme sarkából látta, hogy az addig az ajtóban guggoló Siklós felemelkedik, és belép a nappaliba. A bejárati ajtó lassan csukódni kezdett. Lovassy Siklós főhadnagyra nézett, és a konyha felé intett.

Siklós bólintott, és lassan a függönyös ajtónyílás felé indult, keresztezve Kerekes lővonalát, aki most felfelé fordította a fegyver csövét. Lovassy ekkor felé fordult, és a bal oldali ajtók felé intett.

Kerekes a konyha felé, míg Lovassy a másik ajtó irányába indult. Két lépést sem tett, amikor Kerekes felkiáltott:

– Rendőrség! Ne mozduljon!

Lovassy azonnal a másik ajtó felé fordult.

– Ki az isten maga?

A méltatlankodó kiáltás az ajtó mögül jött, Lovassy nem látta a beszélőt. Odaért, és nyitott tenyérrel befelé nyomta az ajtót.

– Rendőrség! Ne tegyen hirtelen mozdulatot! – kiáltotta immár hangosabban Kerekes.

Lovassy kinyitotta az ajtót.

Háromszor háromméteres hálószobát látott. A fal mellett vetetlen ágy, rajta egy fiók, melynek tartalmát az ágytakaróra borították. Hátul háromajtós szekrény állt, az ajtaja nyitva, mellette komód, melynek két felső fiókja hiányzott. Előtte izmos, középtermetű, ötvenes férfi állt, és szúrós tekintettel meredt a két rendőrre.

– Mi a faszt akarnak itt? – ordította, és az arca egyre vörösebb lett. – És kik maguk?

– Rendőrség, kérem, ne tegyen hirtelen mozdulatot!

– Hogy a picsába jöttek be, és…

– Tegye fel a kezét, és igazolja magát!

A férfi nyakán és homlokán kidagadtak az erek.

– Én igazoljam magam, baszd meg?! A saját lakásomban? Te ki vagy, hogy csak így bejössz ide?

Kerekes nyugodt próbált maradni, de Lovassy érezte, ahogy változik a hangszíne.

– Már mondtam, uram, rendőrtisztek vagyunk, kérem, igazolja magát!

– Nem igazolom, csesszétek meg! Ezért fizetem az adót, hogy minden kibaszott zsaru betörhessen? Egyáltalán zsaruk vagytok? Hol a jelvényetek?

– A jelvény itt lóg a nyakamban. Kérem, igazol…

– Mit kerestek itt?

– Fogd már be a mocskos pofádat! – avatkozott közbe Siklós, aki pár másodperccel korábban a konyha felé indult. Belépett a két kollégája közé, és ugyanolyan dühösnek látszott, mint az ágy túlsó oldalán üvöltöző férfi.

Lovassy érezte, hogy valami nem stimmel, de nem ugrott be neki, mi lehet az. Az események pedig elterelték a figyelmét. Siklós ordított, hogy a toporzékoló férfi meg döbbenten bámulta a fegyvert fogó három alakot.

– Én itt lakom, csesszétek meg! – mondta jóval csendesebben.

– Jól van, csessze meg! – üvöltötte Siklós. – Minket meg a szomszéd riasztott, hogy valaki motoszkál a lakásban, pedig a tulajdonos elutazott.

– Micsoda?! Milyen szomszéd? Mi van?!

Lovassy őrnagy érezte, hogy itt az ideje átvenni a kezdeményezést. A fegyvert egy hajszállal lejjebb eresztette.

– Kérem, uram, igazolja magát!

– Egy túrót! Ez az én lakásom! Nehogy már nekem kelljen igazolni magamat. Itthon felejtem a tárcámat, hazajövök megkeresni,

erre három köcsög zsaru rám töri az ajtót! Hát mi van itt?

Rendőrállam?

– Uram, amíg nem láttuk az igazolványát, nem engedhetjük le a fegyvert – mondta szelíden Lovassy. – Kérem, hogy…

– Le vagytok ti szarva! – kiáltotta a férfi, és ismét az ágyon lévő

holmi között kezdett turkálni.

– Lássam a kezét! – ordította Kerekes.

– Na, adok én neked! – sisteregte Siklós. – Majd benn a kapitányságon, a rács mögött elmélkedhetsz, hogyan akadályozd a hatóság munkáját, te…

A három rendőr egy vonalba került, és egy pillanat tört részéig beszorult az ajtóba, ahogy Siklós átpréselte magát közöttük.

Lovassy ekkor érezte meg, hogy valami megmozdul a háta mögött.

Rögtön ráébredt, mi zavarta meg az előbb: Siklós is beszállt az intézkedésbe, erre viszont csak akkor lehetett ideje, ha nem ellenőrizte a konyhát. Hátranézve látta, amint a konyha ajtaján meglebben a függöny, és egy magas, izmos férfi bukkan fel a nyílásban.

Furcsán lelassult az idő.

Lovassy úgy érezte, minden egyszerre történik.

A háromméternyire levő férfi felemelte a kezében tartott pisztolyt. A nyomozó furcsa módon még azt is felfogta, hogy ugyanolyan Glock 17-es, mint az övé. Maga is fordítani kezdte a pisztolyát, de az elakadt Siklós ruhájában. Még nem történt semmi tragikus, de Lovassy már tudta, hogy elszúrták.

Végzetesen elszúrták.

Az első lövések a mit sem sejtő Kerekes hátába robbantak bele.

A magas férfi három lövedéket eresztett a rendőr felsőtestébe. Lovassy hihetetlenül tisztán látta, amint vérvörös szirmok bomlanak ki Kerekes lapockáján és gerincén, mire a százados meglepetten fordult hátra.

Siklós a kisszobában dühöngő alakról megfeledkezve megpördült, hogy viszonozza a tüzet. Lovassyban ekkor tudatosult,

hogy most már senki sem figyel a köpcösre. Fegyverét felemelve a hálófülke felé fordult. Még látta, amint Siklós és a magas férfi heves tűzpárbajba bonyolódik. Siklós mellén és nyakán a vörös nyomok jelezték, hogy a közvetlen közelről leadott lövések eltalálták, s ellenfele mellén is esett egy találat.

Lovassy szeme köpcöst kereste, és meg is találta. Ugyanott állt, de jobb karja éppen egy hosszú, íves mozdulat legvégén járt, ahogy előhúzta a háta mögül az övébe rejtett pisztolyt. Még egy Glock –

konstatálta Lovassy az adott helyzetben teljesen jelentéktelen tényt, miközben célba vette a pasast, de elkésett.

Az első lövés a mellén találta el, és kissé meglökte. Erősebb ütést várt, de nem volt már ideje azon filozofálni, hogy mi történt, mert a következő a nyakát érte, majd vörös folyadék öntötte el az arcát, ahogy a harmadik lövedék a szeme közé csapódott.

Vége, gondolta.

– Gyakorlat állj!

A hang a falak tetején elhelyezett hatalmas hangszórókból bömbölt.

– A rohadt életbe, ezt én basztam el! – nyögte Siklós, és felkelt a padlóról.

Lovassy levette a plexi arcvédővel ellátott maszkot. Megvizsgálta a festékpatron által vörösre színezett plexit. Ha ez most éles helyszín lett volna, akkor az agyveleje freccsent volna ki. Körülnézett. Kerekes vele szemben ült az ajtófélfánál, és a hátát vakargatta, ahol a paintball-lövedékek megcsípték. Siklós dühösen lerogyott az egyik székre.

Lovassy felpillantott a karzatra.

A lakásnak nem volt mennyezete. A falak felett vasrácsból hegesztett járda futott körbe, melyen a kollégái álltak. Ők is most vették le a gyakorlat idején a nézőknek is kötelező maszkot. Jóval a karzat felett látszott a csarnok ívelt mennyezete. Valaha a Böszörményi úti laktanya istállója kapott itt helyet, most a taktikai gyakorlatok elvégzésére szolgáló létesítménynek adott otthont. A lakást itt, a csarnokban építették fel variálható falakból meg ajtókból.

Hogy a rendőr itt kerüljön vert szituációba, itt szembesüljön a hibáival, itt lőjék le. És ne az utcán.

A behatolás taktikáit gyakorolták itt rendszeresen a fővárosi rendőrség tisztjei. A karzaton álló kollégák arcán megdöbbenés látszott. Ez a gyakorlat más volt, mint az eddigiek.

A köpcös férfi átlépett az ajtóban üldögélő Kerekes lábán, és a nézőkhöz is intézve a szavait, megszólalt.

– Üdvözlök mindenkit a taktikai házban! Erről beszéltem az eligazításon. Most látták is. Mint tudják, pszichológus vagyok az oktatásiaknál. Uraim, láthatták, hogy ez a gyakorlat nem tűnt bonyolultnak az elején. A járőr kap egy parancsot, miszerint menjen egy címre, ahol valószínűleg betörő jár a lakásban. A feladat pedig az, hogy a helyszínen talált szituációnak megfelelően kezelje a problémát.

Ki állítaná, hogy ez nehéz feladat? Önök valamennyien szinte naponta kapnak ilyen parancsot…

Helyeslő hümmögés hallatszott.

– …és lám, mégis, mi lett a rutinfeladat vége? Három halott vagy súlyosan sérült rendőr, egy halott bűnöző és egy szökésben lévő

fegyveres. Miért? Miért lett ez az eredmény? Mert rutinból jártak el!

Kuncogás hallatszott fentről, mire Varga Béla, a pszichológus összevonta a szemöldökét.

– Kérem, ne nevessenek, hamarosan önök is sorra kerülnek!

Higgyék el: itt lent egészen más megélni ezt a szituációt, mint ott fenn! – A három lelőtt zsaruhoz fordult. – Nos, mi történt?

Siklós főhadnagy elkeseredetten legyintett.

– Én csesztem el. Át kellett volna…

– Nem. Ne mondja azt, hogy elcseszte! Álljunk pozitívan a kérdéshez! Maga, Ervin, nem elcseszte a dolgot, hanem egy szituációra rossz megoldással válaszolt. Rendben?

– Rendben – fintorodott el Siklós. – Szóval azt a… rossz megoldást választottam, hogy nem néztem be a konyhába.

– Így igaz – felelte Varga. – Felismerte a hibáját, ebből fog tanulni.

– Meghallottam, hogy maga ordibál, és beavatkoztam. Holott nem ez volt a feladat. A hátunk mögött hagytam egy átvizsgálatlan területet.

– Igen, ez volt a végzetes döntés, Ervin. Majd megnézzük az egészet videón – intett a falak tetején körben elhelyezett kamerákra. –

Érdekes volt látni, hogy nem voltak felkészülve arra, hogy valaki úgy áll ellen, ahogy én. Dühösen és sértetten, de nem fizikailag. Mintha valóban megzavarták volna a saját lakásában.

– Hát, ezt valóban nem tudtuk kezelni – tápászkodott fel Lovassy, és leporolta a ruháját.

A másik bűnözőt játszó kiképző közben összeszedte egy dobozba a narancsszínre festett, átalakított Glock 17-eseket.

– Ott követtek el hibát, hogy mindhárman velem kezdtek foglalkozni. A legerősebb ingerre reagáltak, ami én voltam. S ez az inger vonzotta magukat, mint éjjeli lepkét a petróleumlámpa. Aztán előjött Jani – intett a magas férfi felé –, lőni kezdett, és mindannyian felé fordultak. Most hirtelen ő lett a legerősebb inger. Mivel rám nem figyeltek, most már nekem is volt lehetőségem fegyvert rántani.

Lovassy és Kerekes egyszerre húzta el a száját.

Varga az órájára nézett.

– Uraim, menjenek, egyenek valamit, mindjárt öt óra van.

Lefuttatunk még… mondjuk, két csoportot, aztán kielemezzük a felvételeket. Ha hétre visszajönnek a videoterembe, akkor rendben lesz.

Lovassy és csapata kioldalgott a lakásból. Letették a felszerelésüket a kinti szobában, majd kimentek a késő délutáni napsütésbe.

– A nyavalyás zsidó, mi? – vigyorgott Kerekes cinkosan Siklós felé.

– Mi? – kérdezett vissza értetlenül Siklós.

– Arra céloztam, hogy Varga zsidó. És mégis jól megszívatott.

Siklós rájuk meredt, majd dühösen legyintve kiment a kapun, és az út túloldalán lévő étkezde felé indult. A százados nevetve

lapogatta meg Lovassy vállát. Siklós köztudottan ki nem állhatta a zsidókat. Kerekes nevetésében azonban volt valami furcsa.

– Van valami, amiről nem tudok, Tamás? – kérdezte gyanakodva Lovassy.

– Nos, Márk… Hol is kezdjem?

– Az elején.

Kerekes majd’ megfulladt a visszafojtott nevetéstől.

– Emlékszel, hogy Ervin pár hete családfakutatásba fogott?

Tudod, valami árjákat vagy miket keresett a családjában.

– Persze hogy emlékszem. És?

– Tegnap megjött az eredmény a kutatócégtől.

– És mi van vele?

Kerekesből kirobbant a nevetés.

– Ervin három vagy négy dédszülője bizonyítottan zsidó.

Lovassy egy pillanatig némán meredt maga elé. Majd ő is hahotára fakadt.

4

Fiatal, huszonöt év körüli nő lépett be az üvegajtón.

Odabólintott a bejárat mellett strázsáló korosodó, pocakos biztonsági őrnek, majd határozott léptekkel a leghátsó ablakhoz ment. Fehér vászonnadrágot viselt sötétkék blúzzal, lábán tűsarkú cipő, ám százhatvan centiméteres magasságát így is csak az átlagra sikerült feltornáznia. Világosszőke haját sportosan rövidre vágva viselte. Zöld szeme és sápadt bőre kiemelte keskeny, ovális arcának törékenységét.

Amikor odaért a pulthoz, az üveg túloldalán ülő negyvenes hölgy szabványmosollyal üdvözölte, és megkérdezte, miben segíthet.

A lány visszamosolygott, és a táskájában kezdett turkálni, elővett egy mappát, és a pulton kinyitotta.

A biztonsági őr elfordult.

Naponta több száz alkalommal látott-hallott hasonló beszélgetést az ügyfelek és a bank alkalmazottai között.

A férfi valaha rendőr volt, ám az utcai talpalástól huszonkét év szolgálat után gerincsérvet kapott. Korábbi munkáját nem tudta folytatni, és a sorozatos műtéteket követő bő egyévnyi lábadozás után az utcára került. Egyik régi főnöke jóvoltából kapott munkát, s így került a Gigant Security alkalmazásába. Mivel alig kétsaroknyira lakott, a társaságnak is kényelmes volt, hogy rendszerint ebbe a bankfiókba osztották be.

Felpillantott a bejárattal szemben a digitális faliórára. 17.48-at mutattak a pirosan villogó számok. Elnyomott egy ásítást. Még tizenkét perc, akkor kimegy a külső ajtóhoz, megfordítja a táblát, bekapcsolja a külső riasztót, és bereteszeli a zárat. Mindig ezt az utolsó negyedórát viselte a legnehezebben. Ilyentájt már erősen sajgott a medencéje, főleg, ha időváltozás közeledett. Óvatosan körbelesett, majd látva, hogy senki sem törődik vele, lopva megnyomkodta a fájó testrészt. Természetesen eltitkolta, hogy fájdalmai vannak, nehogy ezt a munkát is elveszítse.

A bankban három ügyfél lézengett.

Az imént érkezett szőke lány előtt nem sokkal egy idős úr jelent meg, valamint egy harmincas éveiben járó fickó, akire a szeme sarkából folyamatosan odafigyelt. Drogosnak tippelte. Csillogó melegítőben és edzőcipőben intézett valami befizetést az egyik ablaknál. Tudta, hogy a terézvárosi bűnözők egy része is idejár, mivel útba esik a külváros és az M3 autópálya felé menet. Erre szoktak menni a keleti határ felé, Ukrajnába. Próbáltak tisztességesnek tűnni, de kevés sikerrel. A banknak meg mindegy volt, ki áll az üvegfal túloldalán – csak befizessen. A pénznek, ugyebár, nincs szaga. A gyanús alak válla felett tekintete találkozott az ügyféllel foglalkozó fiatal nőével, aki apró mozdulattal felvonta a szemöldökét.

Az őr elvigyorodott – ha a pénznek nincs is szaga, az ügyfélnek még lehet.

Az óra közben 17.49-re ugrott.

*

Tarlan Mamadov alig pár órával korábban lopta a sötétkék Toyotát az egyik XV. kerületi bevásárlóközpont parkolójából. A rendszámot még az éjjel szerelte le egy teremgarázsban álló autóról, így volt esélye, hogy a táblák eltűnését még most sem jelentették be.

Öt perccel korábban parkolt le a sarok mellett, ahol a harmadik helyet választotta a járdaszegélynél.

Éppen rálátott az épületre.

Nem volt nagy jövés-menés, mindössze egy szőke lányt látott bemenni, illetve egy kisgyermekes nőt kijönni. A Nagy Lajos király útján normálisan csordogált a forgalom. Tipikus hétköznapi késő

délután. A belváros már kiürülőben volt, a nagy forgalom ilyenkor a várost övező autópályákon és azok bevezető útjain hömpölyög.

Mamadov izzadt. A ruháját melegnek érezte, az ablakon beáramló őszi szellőt hidegnek. Rápillantott a csuklójára.

17.50 – mutatta az olcsó műanyag óra számlapja.

Itt az idő, gondolta.

Még egyszer végignézett az utcán. Egy mentőautó gurult el mellette. A túloldalon, talán száz méterrel arrébb jól látszottak a park fái, a szél gyerekzsivajt sodort felé a cserjék közül. A visszapillantó tükörben látta, amint pöttyös labda pattog ki a bokrok közül a gyepre, egy vidáman fickándozó copfos kislány követte, és felkapta, mielőtt kigurult volna az úttestre.

Balra egy csöves üldögélt. A fal tövéből békésen szemlélte a világot. Mellette vizelet száradó foltja látszott. A messzi keresztutcán jókora kék busz haladt, egy sor taxi követte szorosan.

Mamadov bal keze lassan a kilincsre csúszott. Hátrahúzta a kart, az ajtózár halk kattanással kiakadt. Nem akaródzott kiszállnia.

Tudta, hogy ez az utolsó pillanat, amikor még visszafordulhat.

Persze akkor sem lesz már soha többé nyugalma, hiszen máris nagyon messzire ment. Döntött. Tudta, hogy képes rá. És meg is teszi.

Kell a pénz. És kell Mira – nélküle semminek sincs értelme.

Mirához pedig pénz kell.

Kiszállt.

*

Úgy festett, mintha egy hollywoodi produkcióból lépett volna elő. Százkilencven centiméter magas és száz kilogramm színizom volt.

Szőke, gondosan nyírt haj, szürke szempár, simára borotvált arc, erős, gödrös, határozott áll. Huszonkilenc éves volt, hivatása egyik csúcsképviselője. Tudta, hogy az övénél irigyeltebb beosztás csak kettő van a szakmában, de jeges önbizalmával pillanatnyi kétsége sem volt afelől, hogy ezeket a posztokat egyszer ő fogja betölteni. Mert nincs nála alkalmasabb. Gyerekkora óta erre készült.

Nem zavarta, hogy Venus mellől egy kollégája helyett alig három órája átvezényelték Kirkéhez.

A munka, az munka.

Tudta, hogy ez csak átmeneti megbízatás, ha itt végez, két-három napon belül visszakerül. Addig meg majdcsak meglesz valahogy. Hiszen profi. Nem a személy számít, hanem a feladat.

Kirké nem hozta lázba. Nem szerette a törékenységét, az esendőségét – ismerte a magánéletét –, s ki nem állhatta az allűrjeit, melyekkel kollégája munkáját igyekezett megnehezíteni. Most pedig, az elmúlt száznyolcvan percben az övét.

A lelke mélyén megértette Kirké vonakodását. Nem ő kérte ezt a cécót, de el kellett viselnie. Ő például ugyanúgy utálta volna a másik helyében azt, amit csinált, csakhogy ez nem kívánságműsor. És Kirké nem volt hajlandó tudomást venni erről. Még Zeusz személyes dorgálására sem. Márpedig ha Zeusz sem képes hatni rá?

Elmerengett. Venus… Zeusz… Kirké…

Vajon ki lehetett ott fenn, a Terrorelhárítási Központ vezetésében, aki összekeverte a görög és a római mitológiát?

Elvigyorodott, amint maga elé képzelte az eligazítást, ahol meghatározták a fedőneveket. És nem szólt senki, hogy keverik a szezont a fazonnal… Nagyon magas rangban lehetett a nevek kiötlője, ha mindenki kussolva bólogatott.

Mosolyogva gondolt arra, ha ez kitudódik, megint tutira Blikk-

címlap lesz.

Ő mindenesetre elhatározta, hogy csak azért is tökéletesen végrehajtja a feladatát. Szakmai büszkeségből.

A fiatalember egy fekete BMW-ben ült, és a tükörben figyelte az utca eseményeit. Nem sok minden történt. Gyerekek lármáját hallotta a fák közt megbúvó játszótérről, illetve a gyér forgalom zaja adott monoton hangaláfestést a tavaszi délutánnak.

Unottan megmozdította a fejét, és a jobb oldali tükörben szemügyre vette a járdán üldögélő hajléktalant. Egy zsemlét majszolt a fickó, és úgy nézett maga elé, mint aki egy másik, párhuzamos univerzumba bámul. Egy darabig méla undorral figyelte az alakot, majd tekintete a kissé feljebb álló hotdog-standra esett. Éppen ebédelni indult, amikor megkapta a parancsot Kirké átvételéről, így az ebéd elmaradt. Reggel óta nem evett.

A tükörben megigazította fekete zakóját és sötétkék nyakkendőjét, ellenőrizte, hogy tárcája a helyén van-e, majd kinyitotta a BMW ajtaját. Boros Richárd kilépett az úttestre. Futólag látta, amint a hárommal mögötte parkoló sötét autóból egy fekete sapkás alak kászálódik ki, de nem foglalkozott vele. Megkerülte a kocsi orrát, és a hot dogos felé indult, közben feltette a napszemüvegét.

*

– Viszontlátásra, asszonyom! – érintette sapkája ellenzőjéhez az ujját a pocakos őr, és kitárta az ajtót az asszonyság előtt.

Na, megint eggyel kevesebb, gondolta türelmetlenül a férfi. Az elmúlt öt percben már legalább tizedszer pillantott a faliórára.

17.52

Istenem, de lassan telik az idő! Ha pontban hatkor be tud zárni, akkor az anyjánál még bekaphat egy korai vacsorát, és még épp időben hazaér a meccsre. Rántott szeletre vágyott sok krumplival és salátával. A picsába a koleszterinnel!

Megfordult, és feltérképezte a kicsiny bankfiókot. Alig vannak néhányan. Már csak nyolc perc, és mehet haza! A riasztó konzoljához lépett, előhalászta nadrágzsebéből a kulcsot, és kinyitotta a szekrénykét, hogy kikapcsolja a kamerarendszert. Már többször csinált ilyet pár perccel a munkaidő vége előtt, hogy spóroljon magának néhány pillanatot. Most azonban mégsem tette meg. Épp egy hete letolták emiatt, és az igazgató kilátásba helyezte, hogy levonat a fizetéséből, ha ezt még egyszer meglátja. Alig pár perce szaladt ki valahová a diri. Ha visszajövet megnézi a kapcsolót… A szerver tovább rögzítette hát a belső kamerák képét. Mivel a bank forgalma és fenyegetettsége nem tette szükségessé, a fenti szobában senki sem figyelte a monitorokat.

Beütötte a riasztó első hatjegyű kódját, ezzel a rendszer üzemkésszé vált. Pár perc múlva, kifelé menet már csak a másik hat számot kell beütnie, és a biztonsági rendszer bekapcsol. Az üvegajtón

át kinézett a gyér forgalmú utcára. Egy fekete öltönyös férfi éppen odalépett a hatvan-hetven méterrel feljebb álló utcai árus pultjához, s a kezét dörzsölgetve az árlapot kezdte tanulmányozni. A túloldalon egy nő babakocsit tolt, majd megállt, és lehajolt a gyerekhez. Az úttesten taxi araszolt, láthatóan címet keresett, mert a sofőr árgus szemmel leste a házszámokat. Amikor a jókora kocsi elhaladt a bank előtt, felbukkant mögötte egy fekete zakós, sapkás alak.

Körülpillantott, mielőtt átkelt az úttesten, majd határozott léptekkel a bank felé indult.

A biztonsági őr felsóhajtott, és kinyitotta előtte az ajtót.

Még egy ügyfél.

*

Tarlan Mamadov megvárta, míg egy taxi elment előtte, majd átkelt az úttesten, eltökéltségét azzal támogatva meg, hogy gyorsabb mozgásra ösztökélte testét. Felszökkent a járdára a bank előtt, s látta, hogy a kövér biztonsági őr kinyitja előtte az ajtót, és rámosolyog.

Jaj, csak ezt ne!, gondolta.

Mamadov köszönésképpen bólintott, ezután felemelte a bal kezét, s az arcára rántotta a símaszkot. Az egyik szemével csak félig látott ki, mert a maszk nem csúszott tökéletesen a helyére, de nem volt ideje rá, hogy megigazítsa az álcát. Lendületesen odalépett a biztonsági őrhöz, aki tágra nyílt, rettegő szemmel meredt rá –

láthatóan lebénult.

Mamadov nekiment az őrnek, még csak nem is lassított. Két kézzel megragadta a mellén az inget, és adrenalinhullámtól megsokszorozott erővel befelé taszította. Az őr hátratántorodott, elengedte az üvegajtót, amely a saját súlyától becsapódott. A Gigant Security alkalmazottja hátrált még néhány lépést, majd feladta a hiábavaló küzdelmet, és teljes hosszában hanyatt vágódott a műmárvány padlón. Feje nagyot koppant, érezte, hogy a becsapódástól a belső szervei is megremegnek.

Tarlan Mamadov hallotta, amint az ajtó halk huppanással becsukódik mögötte. Keresztbe nyúlva teste előtt előrántotta az Ingram géppisztolyokat.

A jobb kezében tartott fegyvert a biztonsági őrre szegezte, és meghúzta a billentyűt. A rövid, ám a zárt térben hihetetlenül hangos sorozat első lövése a bal válla alatt találta el a földön fekvő alakot, a hatodik lövedék pedig a jobb csípőt súrolva a padlóba csapódott. Az őr azonnal meghalt, teste mellett sűrű, mélyvörös vértócsa terjengett.

A levegő megfagyott.

Mind az ügyfelek, mint az alkalmazottak egy végtelennek tűnő

pillanatra megdermedtek, mielőtt mozogni és kiáltozni kezdtek volna.

Mamadovnak úgy tűnt, lassított felvételt lát. Bal kezében is felugatott az Ingram, egy hosszú sorozat letarolta az ügyfélfogadó pultok felett található három biztonsági kamerát.

*

Boros Richárd kezét dörzsölgetve nézegette a kínálatot.

– Képes hat-ötvenet elkérni egy ekkora hamburgerért, ember? –

tette fel méltatlankodva a kérdést, ahogy tekintete az árlapról a pulton elhelyezett zsemlékre siklott.

– Ez különleges hamburger, uram! – adta a sértődöttet az árus.

– Ja, mindig ezt mondják!

– Ha kér egyet, megmutatom, miért különleges.

– Majd máskor. Most egy hot dogot dobjon össze nekem, de mint a villám! Sietek.

Az árus unottan vállat vont. Ő aztán siet.

– Ki nem siet manapság? – morogta.

Benyúlt a pultba, előhalászott egy hosszú zsemlét, és kettévágta. Boros rosszallóan figyelte a pultra hulló morzsákat.

– Még Noé hozta magával ezt a zsömlét, ha jól látom – jegyezte meg pikírten.

A hot dogos őszinte felháborodással nézett rá.

– Ez két órája még a sütőben volt!

– Persze. Hogy egy kicsit felfrissítse a tegnapit.

– Ezt kikérem magamnak!

– Ha így folytatja, ki is kapja – mondta árnyalatnyival komolyabban Boros. Átnyúlt a pult felett, és felcsippentett néhányat a lehullott morzsából, és összedörzsölte a mutató- és a hüvelykujja között. – Ez, barátom, akkor volt friss, amikor a tegnapi újság.

A pasas morgott valamit, de láthatóan elismerte vereségét. Nem akarta folytatni a vitát, a férfi végül úgyis meg fogja venni a hot dogot.

Kihalászott egy kolbászt a melegítőből, és csipesszel a zsemlébe pottyantotta.

– Mit kér rá? Mustár, majonéz…

Dörgés hallatszott.

Boros felkapta a fejét, és meglepetten nézett körbe. Az árus kíváncsian méregette a férfit.

– Csak a forgalom… – kezdte mondani, de a vevő elsápadt.

– A fenét! – kiáltotta Boros, miközben érezte, hogy mozdulnia kellene, de a teste nem engedelmeskedett.

Újra felhangzott a dörgés.

– Ezek lövések! – ordított fel, és a saját hangja végre kirántotta bénultságából. Jobb csípője mellől fegyvert rántott elő, és a bank felé lendült.

*

Tarlan Mamadov módszeresen folytatta, amit elkezdett.

A kamerák szétlövése után kissé lejjebb engedte a fegyver csövét, és kaszáló mozdulattal a hozzá legközelebb álló ügyfélre kezdett tüzelni. A férfi csillogó, ízléstelen melegítőt viselt. Először a mellébe robbant be két lövedék, a harmadik a karját érte, és megpördítette a testet, így szabaddá vált a szög a férfi mögött, az üvegfal túloldalán ülő fiatal alkalmazott felé. A nőt a szétfreccsenő

üvegen keresztül három lövés érte, fehér blúzán véres folt bomlott ki,

homlokát és nyakát óriási lyukak csúfították el, és forgószékével együtt hanyatt döntötte a lökés.

Egyszerre ért földet a pult két oldalán az alkalmazott és az ügyfél.

Mamadov a többiek felé fordult.

Egy idősebb úr, egy szőke, nagyon csinos lány és a lánnyal szemben egy pénztárosnő volt még a helyiségben – mindhárman kővé váltan meredtek rá. Felemelt Ingramje azonban halkan csettent –

kifogyott a lőszer. Ez volt az a pillanat, amikor a túlélőket a kattanás kirántotta a döbbenetből.

A két ügyfél egyszerre ugrott a kijárat felé, de Mamadov máris megemelte a másik géppisztolyt, és folyamatosan tüzelve előrelépett.

Mindkét alak tucatnyi lövéstől találva zuhant a földre.

Az azeri megállt felettük, és a tárban lévő lövedékeket a lány és a férfi hátába, fejébe ürítette.

A pénztáros a széket felborítva felpattant, és sikítva egy hátsó ajtó felé menekült. Mamadov megfordult a zajra, eldobta az üres géppisztolyt, és előrántotta a derekára erősített Berettát. Jeges nyugalommal tarkón lőtte az éppen az ajtóba érő asszonyt. A nő

bezuhant a helyiségbe, mire a gyilkos felugrott a szilánkokkal lepett pultra, és a fekvő nőbe még három lövést eresztett. A test megrándult, azután nem mozdult többé.

Az egész nem tartott tovább húsz-huszonöt másodpercnél.

Mamadovnak mégis úgy tűnt, mintha egy örökkévalóság telt volna el. Lihegve, agyonizzadtan állt a pulton fekete maszkjában, amit végre pontosan a szeme elé igazíthatott. Az anyag lucskos volt a verejtéktől. A hirtelen támadt csend természetellenesnek tűnt, szinte csengett a füle.

A cincogásszerű sírást csak pár pillanat múlva hallotta meg.

Egy alak guggolt a bejárattól balra álló óriási páfrány majdnem földig érő levelei alatt. Törékeny, fekete hajú nő volt, fekete, bokáig érő

ruhát viselt, derekán ezüst öv fogta össze a bő anyagot. A karjára hajtotta a fejét, és halkan, vinnyogva zokogott, a válla reszketett.

Mamadov ruganyosan leugrott a padlóra, talpa alatt megcsikordult az üvegcserép és a földre hullott töltényhüvelyek.

Közelebb lépett, és célzott a Berettával, amikor a lány felemelte a fejét, és belenézett a szemébe.

*

Boros Richárd úgy érezte, életében nem rohant még ilyen gyorsan. A távolság mégis alig akart fogyni. A vér dobolt a fülében, s bár csak ötven métert tett meg, máris kifulladt, a stressz kivette minden erejét.

A bank melletti keskeny átjáróhoz érve zihálva megállt, a falnak vetette a hátát, hogy gondolkozzon.

Futás közben több sorozatlövést hallott, ami valami nagy teljesítményű automata fegyverre utalt. Aztán csend támadt, majd pisztolylövések dörrentek. Ezt a hangot is jól ismerte, úgy gondolta, kilenc milliméteres fegyver lehet.

Körülpillantott.

Az út túloldalán egy nő a kisgyerekét emelte ki a babakocsiból, és az ő BMW-je mögött lehasalt a kicsivel a földre. Micsoda lélekjelenlét!, gondolta a férfi elismeréssel.

A hajléktalan nem mozdult, falnak vetett háttal, alkoholködön át pislogott két autó között.

Boros erőt vett magán, mélyet lélegzett, és kilépett a sarok mögül. Sig Sauerét mereven tartva a bank alig tízméternyire álló üvegajtaja felé indult. Minden lépést megfontolt, nyakát behúzta, előregörnyedt. A fegyvert maga elé nyújtotta, s csöve felett meredt a bejáratra.

Mennyi idő telhetett el?

Izzadság folyt a szemébe, megrázta a fejét, de az sem segített.

A só csípni kezdte.

Félt.

Ezt nem tanítják a kiképzésen. Ezt nem lehet tanítani.

Úgy saccolta, talán hatvan-hetven másodperc telt el azóta, hogy az első sorozatot meghallotta.

Azután hihetetlen sebességgel történt minden.

Egy kéz megragadta a fémrudat, és feltépte az ajtót. Az alak olyan lendülettel robbant ki az utcára, hogy Boros alig észlelte a részleteket. A fekete símaszk azonnal egyértelművé tette, hogy ő a rosszfiú.

– Ne mozdulj! – üvöltötte Boros, és a fegyvert nyolc méterről a rohanó alak fejére szegezte.

Ezúttal Boros érezte úgy, mint aki lassított filmet néz.

A maszkos alak fékezett, de nyilvánvaló volt mindkettőjük számára, hogy képtelen lesz megállni, mielőtt összeütköznének. A fekete álarcos alak arra a következtetésre juthatott, hogy ki kell törnie, és lassítás közben emelni kezdte a kezében tartott pisztolyt.

Valóban Beretta – rögzítette a tényt Boros agyának egyik szegmense, miközben egy másik parancsának engedelmeskedve mutatóujja meghúzta az elsütőbillentyűt.

Mielőtt Tarlan Mamadov nekiszaladt volna a fekete öltönyös alaknak, négy lövés érte a fejét. Mire a két test összegabalyodva a földre zuhant, Mamadov halott volt.

5

A Klub 112 a Podmaniczky utcában már évek óta a budapesti rendőrök törzshelye volt. A tulajdonos kipofozta a pincehelyiséget, lehetőséget adva a fővárosi zsaruknak, hogy végre valahol kiengedjék a gőzt. A pult mögött egy kövér exrendőr szorgalmasan rángatta a sörcsapot, majd a gyéren megvilágított térben manőverezett hatalmas pocakjával. És persze mindenkihez volt egy jó szava.

A kocsma tele volt.

Este hat múlt, sokan tértek be a napi munka után egy italra, és volt, aki hajnalig ott ragadt. Amelyik rendőrnek nincs családja, hajlamos a munkájába temetkezni, s elfelejti, hogy más viszont szeret hazamenni, lenyírni a füvet, megetetni a kutyát, és elvinni a gyereket a meccsre. Ebből aztán konfliktusok származtak, s amikor a néhány józanabb kolléga – mert ilyen mindig akadt – szétválasztotta a dulakodókat, általában hamar kiderült, hogy a vita oka az, hogy valaki nem akar még egyet inni a komájával. Az ilyen konfliktusok persze feloldhatók, s az oldószer az alkohol.

Lovassy őrnagy az egyik hátsó asztalnál üldögélt, s a pult előtt zajló csetepatét bámulta. Lovassy negyvenöt éves, szikár, száznyolcvan magas férfi volt. Hosszúkás, kissé szomorúnak tűnő

arcában szürke szempár ült, barna haját kefefrizurára nyíratta.

Szürke zakót viselt fehér, kigombolt nyakú inggel, és fekete pantallót.

Nőtlen volt és gyermektelen. Eredetileg nem így képzelte az életét, de ez lett belőle. Az a fajta ember volt, aki mindig úgy érzi, hogy váltani kellene, de meg kell várnia a megfelelő ajánlatot, amíg nem késő. Aztán egyszer csak rájön, hogy de igen, már késő, elröppent az élete, s lám, nem vitte semmire.

Lovassy Márkot, az életvédelmisek őrnagyát két hónappal korábban érte a felismerés. Gyereket szeretett volna, asszonyt, meleg vacsorát és egy pohár sört az esti meccshez. Negyvenötödik születésnapján ébredt rá arra, hogy ez már aligha sikerül. Itt ünnepelte a születésnapját a Klub 112-ben, és csak haverok vették körül. Úgy múlt el az élete, hogy nem csinált semmi maradandót.

Persze nem a szó fizikai értelmében gondolt ő maradandó alkotásra, nem akarta a rák ellenszerét felfedezni, vagy lecsapolni egy mocsarat.

Nem, erre esélye sem volt – és igazából nem is erre vágyott.

Olyasmit szeretett volna, amivel önmagának bizonyítja, hogy képes valamire. Nem akarta azt megélni, mint oly sok nyugállományú kollégája, hogy avítt rendőrsztorikkal untassa az unokáit a családi tűzhely mellett. Ugyan kit érdekel, hogy Márk nagypapa hogyan hallgatta ki Tóbiást, a drogdílert, s milyen fortélyokkal húzta csőbe?

Ha nagyon magába nézett, ez már őt sem érdekelte…

Rutinból csinálta, de már nem jelentett szellemi kihívást a munka. Már évek óta az ügy elején tudta, hogy melyikből lehet valamit kihozni, s mi marad örökre megoldatlan.

Rutin.

Autólopás? Sosem lesz meg, kuka.

Utcai rablás? Sosem lesz meg, kuka.

Lakásbetörés? Sosem lesz meg, kuka.

Fegyveres rablás? Ez talán meglesz, asztal sarka.

Ha van idő foglalkozni vele a papírmunkától.

Mert évek óta a jelentésről is jelentést írnak. Iktatják, számot kap, majd feljegyzik egy jelentésben, hogy melyik jelentés mit tartalmaz, és hol található. Amikor összejön nyolc-tíz ilyen papír, készül róluk egy újabb jelentés. Ma ez kell. Nem gondolkodni, csak végrehajtani. És persze dokumentálni mindent. Mindent, ami egyébként a kutyát nem érdekli.

Rutin. Ezt tartotta a legnagyobb ellenségének, s mégsem tudott tenni ellene semmit. Egészen addig nem, amíg át nem ment az életvidelmisekhez.

Gyilkosságokat nyomozni, az igen! Annak van értelme. De aztán lassan erre is ráunt. Kiölték belőle a lelkesedést az ostoba parancsnokok, a gerinctelen ellenőrök, a lényegtelen nüanszok egekig magasztalása. A BRFK címerén már régen ott kéne lennie a bolhának és az elefántnak, szokta mondogatni három sör után. Ők aztán tudják, hogy kell lényegtelen dolgokat óriási hibáknak feltüntetni.