A mű eredeti címe: Creatures of Chaos

© Creatures of Chaos vol. 1 by Julie Hall, 2024

Published by arrangement with Bookcase

Literary Agency and Corto Literary.

The moral rights of the author have been asserted.

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2025

Magyar fordítás © Bottka Sándor Mátyás, 2025

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

Ez egy kitalált történet.

A nevek, szereplők, helyszínek és események

a szerző képzeletének szüleményei,

vagy a valóságtól eltérően kerültek megjelenítésre.

Bármilyen hasonlóság valós – élő vagy holt – személyekkel,

intézményekkel, eseményekkel vagy helyszínekkel csak a véletlen műve.

ISBN 978-963-614-650-4 (papír)

ISBN 978-963-614-757-0 (epub)

Megjelent a Lampion Könyvek gondozásában, 2025-ben.

A Lampion Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja.

Felelős kiadó: Marosi László

A kiadó az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Főszerkesztő: Balázs Eszter Anna

Szerkesztő: Fabacsovics Lili

Felelős szerkesztő: Pavlovic Tijana

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Magyar borító: Müller Péter

E-book: Scriptor Kft.

Azoknak, akik jelentéktelennek érzik magukat.

Nem vagytok azok. Sőt!

Ti vagytok Locklyn.

Ti vagytok a kulcs.

1. FEJEZET

Ha tudom, hogy mi fog történni, be sem teszem a lábam abba az alagútba. De a hülye döntések már csak ilyenek: amikor meghozod őket, soha nem tűnnek akkora baromságnak.

Az Éjpacsirta Akadémia föld alatti folyosórendszerét megvilágító tündefényfáklyák csak arra elegek, hogy ne fejeljem le az összes sziklafalat, és arra is alig. A futás és csoszogás sajátos keverékét bemutatva mégis a lehető leggyorsabban iszkolok a félhomályban. A hosszú folyosón síri csend van, csak a kövek ropogása hallatszik a talpam alól.

Nem késhetek el a következő órámról. A tanár, Mr. Sullivan a múlt héten megfenyegetett, hogy megbuktat, ha még egyszer pontatlanul érkezem, márpedig akkor nyári korrepetícióra kellene járnom, hogy elvégezzem a sulit, arról meg szó sem lehet. Négy gyötrelmes évet lehúztam az Éjpacsirta Akadémián, kizárt, hogy egyetlen perccel többet töltsek itt a kelleténél.

Befordulok egy sarkon, és megtorpanok. Az előttem feltáruló folyosó vaksötét. Pedig a tündefény örök, tehát valaki szándékosan elvitte innen a fáklyákat, vagy mágiával kioltotta a lángot.

Hegyezem a fülemet, hátha mozgás vagy suttogás neszét hallom, de csak a saját zihálásom tűnik természetellenesen hangosnak a mély csendben. Ezek az átjárók még megvilágítva is vitathatatlanul félelmetesek, nemhogy sötéten. A többi éjpacsirtás diák persze nem parázna ennyire a helyemben.

A többi éjpacsirtás diáknak ugyanis van valamilyen mágikus ereje. Nekem nincs.

A föld alatti folyosókon rövidebb úton és gyorsabban lehet eljutni az akadémia külső épületeiből a központi várba, de az alagutak sötétek, nyirkosak és porosak, ezért a diákok csak ritkán vágják le így az utat. Én nem a kellemetlenségek miatt ragaszkodom máskor a felszínhez. Azért kerülöm ezt a helyet, mert nem érzem magam biztonságban: elsőévesként túl sokszor támadtak már meg az alagutakban.

Elgondolkodom, hogy továbbmenjek-e, vagy visszaforduljak. Egyedül átvágni a vaksötéten rossz. Annál már csak az lenne rosszabb, ha túl későn derülne ki, hogy nem is vagyok egyedül.

Az iskolatársaim nyilvánosan, a suli folyosóin nem bántalmaznak ugyan, de ami az alagutakban történik, az az alagutakban is marad. Ma is csak azért kockáztattam, mert nem volt más választásom, behozhatatlan késésben vagyok elemikémia-óráról. És mivel néhány perc múlva becsöngetnek, abban bízom, hogy a többi diák már rég felért a föld alól a tanterembe.

Abban a pillanatban tehát ez a döntés egyáltalán nem tűnt akkora baromságnak, de azonnal megbánom, amikor borsódzni kezd a hátam. Nincsenek olyan természetes ösztöneim, mint egy alakváltónak, de ami megérzés jutott nekem, mind arra ösztökél, hogy meneküljek, amerre látok.

– Fuss, nyuszi, fuss! – hallatszik a suttogás az előttem tátongó fekete űrből.

Ez Jules.

A félelem átcsap rajtam, akár a szökőár, egyszerre tölti meg az ereimet tűzzel és jéggel. Ismerem a hangot, és pontosan tudom, hogy most mi következik.

Megfordulok, és rohannék onnan, de már késő, a talaj elnyeli az egyik lábam, és foglyul ejt. Megpróbálom kirántani, de az őrült farkasalakváltó a mágiájával összezárja körülötte a harminc centi mély sziklát.

Hiábavaló erőlködésemre mindenfelől kuncogás és vihogás a válasz.

Na ne! Jules nincs egyedül.

Még elkeseredettebben próbálkozom, de tudom, hogy hiába, mert ha ezt a lábamat sikerülne is kiszabadítani, Jules a földmágiával egyszerűen kőbe zárná a másikat.

Mégsem adom fel. Sok mindent lehet rám mondani, de azt nem, hogy könnyedén megadom magam. A farkasalakváltó valószínűleg pont ezért nem hagy engem békén: falkájának alfa nőstényeként természetes ösztöne a dominancia. Meg akarja törni nem csak a testemet, a lelkemet is. Azt persze várhatja. A lelkemet nem kapja meg.

Kavicsropogás üti meg a fülemet. Felnézek, Jules és két talpnyalója eszelősen vigyorogva előlép a sötétből. Mindhárman terepszínű zsebes gatyát, sneakert és feszülős, rövid ujjú felsőt hordanak, aminek alja épphogy eléri a nadrág derekát. Nagyon erőlködnek, hogy egyszerre tűnjenek divatosnak és keménynek.

Jules évek óta szívózik velem csak azért, mert általános első osztályában egyszer bevertem az orrát, amikor egy tünde kislányt szekált. Akkor pécézett ki magának, de a komoly bántalmazás csak nagyjából kilenc évvel ezelőtt kezdődött, amikor benne felébredt a mágia, bennem pedig nem. Összességében mégis megérte, mert a tünde kislány, Ensley, és sárkányalakváltó ikerbátyja, Becks, azóta is a legjobb barátaim.

Egyértelmű, hogy kifutottam az időből, ezért egyenesen szembefordulok velük, és kihúzom magam; bár amúgy sem vagyok túl magas, földbe süppedt lábbal pedig még annyira sem.

– Nicsak, ki van itt? – Jules a válla mögé libbenti hullámos, barna és szürke hajtincseit.

– Ránézésre senki – válaszol Dina, a barátnője és talpnyalója, mire Jules és a másik, vörös hajú farkasalakváltó, Freya felröhögnek.

Nem kérdezem, mit akarnak, mert úgyis tudom. A véremet.

Fogcsikorgatva végigmérem őket. Mágia nélkül akár még hármuk ellen is lenne esélyem, a Juleshoz hasonlóan erős képességgel rendelkező teremtmények általában elég béna harcosok, mert túlságosan a mágiára hagyatkoznak. Csakhogy a lány földmágiája még így, kiműveletlenül is kivételesen erős. Dina és Freya gyengébbek ugyan, de a kevés mágia is többet ér, mint a semennyi.

Bárcsak végre kialakulna bennem is apám alakváltó ereje vagy anyám tündemágiája! Még egy távoli ős bizarr vámpírképességeinek is örülnék, csak legalább egyenlő esélyekkel szállhatnék szembe a bántalmazóimmal. De nem, én itt állok majdnem tizennyolc évesen, jócskán idősebben, mint amikor a teremtményekben általában felébred a mágia, és bennem a leghalványabb lángja sem pislákol még.

Ismerős érzés, ahogy a mágikus impotenciám miatti keserű harag feltolul bennem, akár a nyelőcsövemet égető gyomorsav, de szokás szerint visszanyelem. Semmi értelme dühöngeni olyasvalami miatt, amin úgysem tudok változtatni. Legalábbis ezt mondogatják a szüleim, és hogy milyen erős vagyok mágia nélkül is. A mostanihoz hasonló esetekben azonban a testi erővel nem sokat érek.

Jules előrébb lép, de ügyel, hogy kartávolságon kívül maradjon. Ha csak néhány centivel közelebb kerülne, egy balegyenessel elérném, és pontosan tudom, hová kell irányozni az öklöm, hogy kiüssem. Ő viszont tisztában van vele, mire vagyok képes ökölharcban, ezért biztos távolságban marad.

Jules felemeli a kezét, mire egy öklömnyi kődarab reppen a levegőbe előtte. Dina és Freya követik a példáját, éppen csak egy leheletnyivel kisebb szikladarabokat választanak. Szánalmasan felvágósak! Ha már meg akarnak kövezni, legalább bepiszkolnák a kezüket!

– Csak nem kiszolgáltatott helyzetbe kerültél, Locklyn? – gúnyolódik Jules, és ragadozószeme gonoszan villan. – De nyugi, ha könyörögsz, hogy eresszünk el, talán kegyes leszek hozzád.

Gyilkos pillantást vetek rá.

– Neked én soha nem fogok könyörögni semmiért!

Jules szája az előbbinél is szélesebb és baljósabb vigyorra húzódik.

– Reméltem, hogy ezt mondod.

Csuklója egyetlen rántásával kilövi felém a követ. Megpróbálok elhajolni előle, de a csapdába esett lábam korlátoz a mozgásban, így a kő a vállamon talál el. A durva sziklafalnak tántorodom, éles fájdalom hasít a karomba, és felülről kavicszápor hullik a nyakamba. Dina és Freya kövei is felém süvítenek. Nem akkora erővel, mint Julesé, de kettő elől nem tudok kitérni egyszerre, így az egyik a homlokomon talál el. Előbb érzem meg az arcom oldalán lecsorgó vért, mint a seb fájdalmát.

Jules Freya tenyerébe csap, én pedig tehetetlenül vicsorogva nézem őket. Reménykedem, hogy megelégszenek a kicsorduló vérem látványával, de hiába. Felváltva dobálnak meg még legalább fél tucat kővel. A fejemet sikerül megvédenem, de már most tudom, hogy holnapra tele leszek színpompás zúzódásokkal.

Amikor három kő repül felém egyszerre, elfordulok, amennyire csak tudok. Amint hátat fordítok nekik, azonnal ököllel és lábbal rontanak nekem. Vadul csapkodva visszatámadok, és néhány ütést sikerül is bevinnem, de a földbe süppedt lábam miatt nem találom az egyensúlyomat, és egyikbe sem tudok igazi erőt tenni. Ettől persze még küzdök, mint egy fúria, de csak azt érem el, hogy ők is egyre dühödtebbek, és egy idő után a harc helyett már csak a túlélés a célom.

Egyik ütésük felrepeszti az ajkamat. Vért köpök a lábuk elé, mielőtt egy ököl a gyomorszájamba vágódik. Az ütéstől minden levegő kiszökik a tüdőmből, négykézláb a földre roskadok. A lábam végre kiszabadul a sziklabörtönből, de már nem számít, mert moccanni sincs erőm, nemhogy szembeszállni velük. Összeszorítom a számat, és felkészülök a következő támadásukra, de ők verbális bántalmazásra váltanak.

– Már évekkel ezelőtt véget kellett volna vetni a szenvedéseinek – vicsorog rám Jules.

– Pontosan! – helyesel Freya. – Mágia nélküli nyomorék vagy, akit mindenki messzire elkerül.

Mindkettő övön aluli ütés volt, de nekem a szemem sem rebben. Soha senki előtt nem mutatom ki, mennyire fájnak a sértéseik. A véremet láthatják kicsordulni, de a könnyeimet soha.

Valamennyire vigasztal, amikor észreveszem, hogy Freya szeme feldagadt, Julesnak pedig egy vágástól vérzik az arca. Úgy tűnik, néhányszor azért mégiscsak eltaláltam őket. Kár, hogy a farkasalakváltók gyorsan gyógyulnak, és a nyomok egy óra múlva valószínűleg már meg sem látszanak rajtuk.

– Száműzni kéne téged a többi nyomorékkal együtt a Slinker-szigetre – teszi hozzá Dina.

Rajta nem látok sérülést, de a felsője és a nadrágja is koszos lett, sötét copfja pedig félig kibomlott.

A legenda szerint a Slinker-szigetre viszik azokat a teremtményeket, akikben nem elég erős a mágia, de valójában ez csak rémmese, amivel a szülők ijesztgetik a gyerekeket, akik nem fejlesztik elég szorgalmasan a képességeiket. Ebben azért vagyok olyan biztos, mert ha létezne ilyen hely, engem már elhurcoltak volna oda. De még ha a sziget nem is valós, a sértés nagyon is az.

A legtöbb teremtményben pubertás előtt, nyolc-kilenc éves korban fejlődik ki a mágikus erő. Ritka esetekben ez tíz-tizenegy éves korig kitolódhat, de legkésőbb a tinédzserkor elején minden teremtményben felébred valamilyen erő.

Mindenkiben. Kivéve engem.

Freyának igaza van. Nyomorék vagyok, és senki nem tudja, hogy miért. Az orvosok azt mondták, bennem is megvan a képesség, csak túl gyenge ahhoz, hogy észlelni lehessen. Én tudom, hogy nem erről van szó. Érezném, ha lenne bármi nyoma. De a lelkem mélyén biztos vagyok benne, hogy egyszerűen nincs bennem mágia.

Amikor újra levegőhöz jutok, felemelem a fejem, és megint vért köpök. Jules fehér sneakerére célzok, de nem találom el.

Gúnyosan kinevet.

– Undorító vagy. Sőt, még annál is rosszabb: egy senki. Mindenki jobban járna, ha egyszerűen itt maradnál a porban.

Egy intésére por és kavicsok borítanak el. Aztán kacagva sarkon fordul, és a két talpnyalójával a nyomában elsétál.

Feltápászkodom, és letörlöm a számból az államra csorgó vért. A ruhám csupa kosz és vér, a farmerem térde felszakadt. A hajamat már meg sem nézem, biztos vagyok benne, hogy pocsékul fest. Ilyen csapzottan nem mehetek be órára.

A fejemet hátrahajtom, és megtámasztom a sziklafalon, nagyot sóhajtok, és sorban megmozgatom minden tagomat, hogy ellenőrizzem, nem tört-e csontom. A bokám megsajdul, amikor ránehezedek, de valószínűleg nem sérült súlyosan.

Annyira elegem van ebből! Mit nem adnék érte, ha egyszer mágia nélkül, szemtől szemben megküzdhetnék velük! Megmutatnám nekik, hogy én mit érzek életem minden napján. Hogy milyen gyengének és kiszolgáltatottnak lenni az örökös túlerővel szemben.

– Locklyn! – Az alagutakban visszhangzó nevem hallatán görcsbe rándul a testem, mielőtt felfoghatnám, hogy kinek a hangját hallom. Azután pedig a félelem helyét átveszi a szégyen, és megfordul a fejemben, hogy talán jobb lenne elrejtőzni. Nem mintha számítana, Becks úgyis megtalálna. Ő mindig rám talál.

Néhány szívdobbanásnyi időbe telik csak, és már ott is áll előttem. Izzó, zöld szemével tetőtől talpig végigmér.

– Mi történt?

– Semmi. – Ennél nyilvánvalóbbat nem is hazudhattam volna.

Tekintete megtelik részvéttel, én pedig elfordítom a fejem. Nem ezt az érzelmet szeretném látni a szemében, amikor rám néz.

Kibújik a feszülő pólója felett viselt sötét ingből, közelebb lép hozzám, és letörli vele a vért a homlokomról és az arcomról. A testéből áradó meleg megcsap a hűvös alagútban, én pedig legszívesebben a mellkasához simulnék. Pedig tudom, hogy ez valószínűleg semmit nem jelent, a sárkányalakváltók nem mindig tudják szabályozni, mennyire forrósodik fel a testük.

– Máshol is megsérültél?

– Jól vagyok – jelentem ki elhaló hangon, és ez igaz is. Összeszedtem ugyan néhány zúzódást, de a test sebei begyógyulnak.

Halkan a nevemet mormolja, én pedig ösztönösen ránézek. A gyomrom összeszorul, mint olyan sokszor a tökéletes vonásainak látványától.

Tökéletes állkapocs. Tökéletesen erős arccsontok. Tökéletesen egyenes orr. Tökéletes, zöld szempár és tökéletes, aranyló mézszínű haj, ami tökéletesen hullik a szemöldökére. Tekintetem lejjebb merészkedik a tökéletes szájára, és önkéntelenül ráharapok az alsó ajkamra, amitől azonnal felszisszenek, mert az én számnak viszont mára már így is volt elég baja.

Ne bámuld az ajkát, te idióta!

A testem sóvárog ugyan az érintése után, mégis inkább finoman eltolom magamtól Becks kezét, és kioldalazok, hogy hülyeségbiztos távolságra kerüljek tőle.

A vérfoltos ingének sarkát a nadrágja farzsebébe gyűri, és jófejségből úgy tesz, mintha nem vette volna észre, hogy gyakorlatilag a nyálam csorgott a látványától. A barátzónában ragadtak számára íratlan szabály, hogy nem meresztik a szemüket a másikra, de úgy tűnik, ez nekem nagyon nem megy. Főleg az utóbbi évben.

– Ki volt az? – tudakolja éles hangon, és teljesen biztos vagyok benne, hogy ha elárulnám, drasztikus lépésekre ragadtatná magát.

Mert mi így működünk, Becks és én. Bármire képesek lennénk egymásért. A baj csak az, hogy sok évvel ezelőtt ugyan én védtem meg a kistesóját, azóta viszont gyakorlatilag ők harcolnak helyettem. Ez nem egy kiegyensúlyozott barátság, mióta bennük felébredt az erő, bennem meg nem. Korábban nem zavart annyira, most viszont egyre inkább.

Ezért csak a fejemet rázom.

– Nem számít.

Az arcáról a gyengédség utolsó nyomai is eltűnnek. Valószínűleg éppen azt képzeli el, hogyan égeti szénné azt, aki ilyet tett velem, és bevallom, hogy ettől alaposan ellágyul a szívem, de elfojtom a feltoluló érzelmeket.

– Locklyn! – Figyelmeztetésként használja a nevemet, és fenyegetően közelebb lép hozzám, de én felemelem a kezem, és megállítom.

Finoman fogalmazok, mert azt szeretném, ha megértené, mennyire hálás vagyok, hogy aggódik értem, mégis határozottan a tudtára akarom adni, hogy ebből nem engedek.

– Az ilyen ügyeket most már egyedül kell megoldanom.

Durván hátrasimítja a homlokába hullott hajtincseket, és végigmér. Szemén látszik a belső küzdelme. Tudom, tiszteletben akarja tartani a kérésemet, ugyanakkor természetes ösztöne, hogy védelmezze azt, amit a magáénak tekint. Barátjaként én egyértelműen ebbe a kategóriába tartozom.

Végül tehetetlenül felsóhajt.

– Erről majd még beszélünk. Most meg kell találnunk Enst, ő is téged keres. – Majd a kérdő pillantásomra válaszként megvonja a vállát. – Aggódtunk érted, amikor nem értél oda időben az órádra.

Lehunyom a szemem, és felnyögök, de nem a testi fájdalomtól. Most már nemcsak simán elkésem elemi kémiáról, de legalább az óra feléről lemaradok. Komolyan könyörögnöm kell majd Mr. Sullivannek, hogy ne buktasson meg. Vagy talán jobb lenne beadni neki, hogy szörnyen megbetegedtem?

Amikor kinyitom a szemem, a tekintetem megáll Becksen.

– Honnan tudtad egyáltalán, hogy nem értem be órára? Te nem is jársz velem kémiára!

– Ens szólt. Ő a raktárakat és vécéket nézi épp végig.

Bólintok, mert tény, hogy szokásom raktárakban és vécékben elrejtőzni.

Szerencsés vagyok, hogy ilyen barátaim vannak. Ez erőt ad, hogy lassan elinduljak a folyosón. Becks mellett már nem félek a sötét szakaszokon sem: épelméjű teremtménynek eszébe sem jutna megtámadni őt. Becks a generációnk legerősebb sárkányalakváltója.

Néhány lépés után azonnal kiszúrja, hogy sántítok a jobb lábamra, ezért se szó, se beszéd, felkap. Megfordul a fejemben, hogy ellenkezzek, követeljem, hogy azonnal tegyen le, mert járni még képes vagyok magam is, de tudom, hogy úgysem hallgatna rám, ezért csak mereven gubbasztok a karjában, és nagyon igyekszem nem elolvadni a mellkasán.

A vár első emeletére nyíló ajtóhoz érve letesz. Szándékosan nem veszek róla tudomást, hogy a szívem hevesebben kezd dobogni, amikor a testem végigcsúszik az övén, és a testének bőrömön maradó melegét sem vagyok hajlandó érezni, miközben ő elfordul tőlem, és kikukucskál az ajtó résén. Nem megy könnyen. Nagy levegőt kell vennem a háta mögött, és ráparancsolni a testemre, hogy inkább a sajgással meg a fájdalommal legyen elfoglalva, ne a bizsergéssel.

Becks a válla felett visszanéz rám.

– Tiszta a levegő, mindenki órán van.

– Rendbe kell hoznom magam – mondom neki.

Bólint, kitárja az ajtót, és előreenged.

Csendben sétálunk végig a sötét fapadlón, csak a lépteink zaja visszhangzik a szekrényekkel végigrakott, neogótikus kőfalak között. Az Éjpacsirta Akadémia fura keveréke az ősinek és újnak: a várszerű főépület, ahol épp járunk, az 1800-as években egy gazdag földbirtokos otthona volt, az iskolához azonban a tizenkétezer négyzetméteres telken több melléképület is tartozik. Ezek egyike sem olyan régi, mint a vár, az elmúlt évszázadban épültek, de külsejük a főépület díszesen faragott kőfalait utánozza. Még a sportközpontnak és a tornateremnek is meredek nyeregtetőt és bástyákat terveztek. A melléképületek beltereit modern stílusban újították ugyan fel, a vár belseje azonban nem sokat változott az építés óta, csak fürdőszobákkal és folyosói szekrényekkel szerelték fel, meg modern bútorokkal rendezték be.

Mielőtt eltűnnék a mosdóban, Becks közli, hogy ő majd kint megvár, és őrt áll az ajtóban. Megkönnyebbülten sóhajtok föl, amikor odabent sem találok senkit.

Hála a Teremtőnek!

A nyugalmam viszont csak addig tart, amíg meg nem látom magam a tükörben. A csapzott nem elég erős kifejezés a külsőmre. A hajam úgy néz ki, mintha hónapok óta nem fésülködtem volna, a rengeteg kőportól nem is gesztenyebarna, hanem inkább szürkésfehér. Az alsó ajkam felhasadt, és már jócskán fel is dagadt, az állam vörös a vértől ott, ahol Becks megpróbálta letörölni. Az arccsontomon a zúzódás már kezd élénk színekben pompázni, a hajam vonalán pedig száradt vér feketéllik, ahol a kő eltalált. A ruhám pont olyan zilált, mint a viselője.

Nem csoda, hogy Becks ilyen riadtan pislogott rám. Úgy nézek ki, mint akin áthajtott egy teherautó. Így nem mehetek be órára!

Hirtelen kivágódik az ajtó, én pedig ösztönösen beugrom az egyik vécéfülkébe, becsapom és még magamra is zárom az ajtót. Lélegzet-visszafojtva hallgatom, ahogy a tűsarkú cipő kopogása felém közeledik.

Csak nehogy megint Jules legyen az, könyörgök magamban némán. Abból a szörnyetegből mára elég volt.

– Locklyn! Hol vagy?

Megkönnyebbült sóhaj szakad föl belőlem. Ensley. Hát persze, Becks a tünde ikertesóján kívül senki mást nem engedett volna a mosdóba.

– Idebent – szólok neki, de nem dugom ki az orrom a vécéfülkéből. Most, hogy már láttam, milyen állapotban vagyok, nem ragaszkodom hozzá, hogy mások is megnézzenek.

Közelebb lép, és megáll az acélajtó túloldalán.

– És ma még kijössz? – kérdezi, amikor látja, hogy nem bújok elő.

– Inkább nem.

– Mégis miért? – Hallom, hogy dobol a lábával a kőpadlón, és elképzelem, ahogy karba font kézzel, türelmetlenül ácsorog odakint.

– Mondjuk úgy, hogy nem nézek ki túl jól – válaszolom a testemet borító vérnyomokra és foltokra gondolva.

Kuncogni kezd.

– Ezzel nem értek egyet. Szerintem te mindig cukin nézel ki.

Elhúzom a szám. Valószínűleg nincs a világon olyan tizenhét éves, aki örülne, ha cukinak nevezik. A plüssállatok meg kiscicák cukik, nem egy randiképes nőstény teremtmény.

– Nem úgy értettem – dörmögök morcosan.

– Tudom – mondja tovább nevetgélve –, de kérlek, bújj elő, hogy legalább felmérjem, mit csináltak veled.

Nagyszerű! Ezek szerint Becks beszámolt neki.

Kinyitom a zárat, és hagyom, hogy az ajtó kitáruljon. Ensley nagy, zöld szeme elkerekedik, amikor megpillant. Aztán csak bámul rám. Eddig doboló magas sarkú, szegecses csizmájának orra megáll a levegőben. Velem ellentétben ő most is makulátlanul fest. Derékig érő, szőke haja ruganyosan omlik a hátára, mára lila tincseket húzott bele tündeglamúrral. Az ejtett vállú, nyomott mintás póló, amit a fekete bőrdzseki alatt visel, pontosan olyan ragyogóan fehér, mint reggel, amikor felvette. A csajos rockerfarmer pedig szándékosan hasított a megfelelő helyen. Én viszont úgy nézek ki, mint akit csak slaggal lehetne rendesen lemosni.

– Mi történt? – kérdi, miközben elsétálok mellette a mosdókagyló felé.

Válasz helyett hideg vízzel megmosom az arcom. Egy papír kéztörlő jelenik meg mellettem a levegőben. Dörmögve megköszönöm, és megtörlöm az arcom, hogy megszabaduljak az államra száradt vértől. Miután végeztem, újra megnézem magam a tükörben. Egy fokkal jobb. De csak egy fokkal.

– Oké, hadd halljam, ki volt az már megint! – néz rám szúrósan Ensley. – Leo és a hordája?

Nem válaszolok, ezért tovább találgat.

– Lilith és a mondvacsinált hippibandája? – utal az egyik tündeklikkre, akikkel egyszer-kétszer már összerúgtam a port.

Erre sem reagálok.

– Jules és az agymosott falkája?

A tekintetem rávillan a tükörben, ő pedig felsóhajt.

– De Becksnek el ne áruld! – suttogom, nehogy a fiú meghallja az ajtón keresztül.

Ensley összeszorítja a száját, de végül bólint. Mindketten tudjuk, hogy Becks milyen tud lenni. Nem Julest akarjuk megvédeni, hanem őt, hiszen mióta kikiáltották a sárkányok trónörökösének, azóta nemcsak a szülei, hanem az egész Sárkánytanács nagyítóval figyeli minden egyes mozdulatát. Becks nem beszél nyíltan erről, de látjuk, mennyire nyomasztja, hogy meg kell felelnie a Sárkányok Háza következő vezetőjével szemben támasztott kihívásoknak. Nem élheti a mindennapi tinédzserek életét, mert hivatalosan is sokkal többre hivatott.

A barátnőm az ujjai közé fogja az államat, és először az egyik, aztán a másik irányba fordítja az arcom, hogy alaposan szemügyre vegye a feldagadt ajkamat és vörösen virító arccsontomat, aztán halkan füttyent, mielőtt elereszt.

– Ezúttal tényleg jól elbántak veled.

Újra feltámad bennem a harag Jules és a talpnyalói iránt. Kitépek egy papírtörlőt a tartóból, megnedvesítem, és letörölgetem vele a hajam szélére száradt vért. Mire végzek, kosz már nem marad az arcomon, de a sérüléseim így még feltűnőbbek.

– Gyere közelebb! – szól Ensley, és megmozgatja a levegőben az ujját. – Hadd segítsek legalább a mai napot túlélni!

Felkészül, hogy glamúrral rejtse el arcomon a nyomokat, kezében fehéren ragyog fel a tündemágia.

– Benne vagyok! – csapom össze lelkesen a tenyerem. Szélesen elvigyorodok, de azonnal fel is szisszenek, mert ettől újra felhasad és szivárogni kezd az ajkamon a seb.

Ensley megvárja, amíg felitatom a cseppeket, aztán úgy egy centire az arcom két oldala mellé emeli a tenyerét. Felerősödik a kezéből áradó fény, én pedig becsukom a szemem, és élvezem a felém áradó mágia meleg, bizsergető érzését.

Ensley kitűnően ért ehhez. A képességét valószínűleg az apjától, a nagy erejű tündétől örökölte, akinek tündeglamúrral átitatott szépségápolási termékeit a világ minden táján ismerik. Ensley és Becks ikertestvérek ugyan, mégis különböző teremtményfajhoz tartoznak, ugyanis míg a lány az apjuk, a fiú az erős sárkányalakváltó anyjuk tulajdonságait örökölte. Szüleik közösen irányítják a B&A Beauty nevű jövedelmező kozmetikai céget, amit még az ikrek kisbaba korában alapítottak.

Ensley alig egy perc alatt végez. Amint leereszti a kezét, a tükörhöz fordulok, hogy megcsodáljam az alkotását. A tündemágia lenyűgöző dolog, a zúzódás szinte alig látszik az orcámon, a számban pedig továbbra is érzem ugyan a fájdalmas lüktetést, de ránézésre az ajkam sértetlen, piros és telt. Azt hiszem, erre szokták mondani, hogy csókos ajak. Nem mintha bárki meg akarna engem csókolni. Elég szomorú, hogy mindjárt betöltöm a tizennyolcat, és még soha senkivel nem csókolóztam.

Ámulok a sima és ragyogó arcbőröm láttán. Az orromon és a szemem alatt ülő szeplők most kivételesen nem gyerekessé teszik az arcomat, hanem érdekessé. A hajam viszont még mindig merő borzalom.

Amint ez a gondolat megfogalmazódik bennem, Ensley a kezembe nyom egy hajkefét, én pedig munkához látok, kifésülöm a tincseket, és kirázom belőlük a koszt. Egy idő után úgy döntök, ennél sokkal jobb már nem lesz, de azért ellenőrzöm a tükörben, nem maradt-e a frizurámban nagyobb törmelékdarab.

– Ugye tudod, hogy te vagy a legjobb? – jegyzem meg, amikor visszaadom barátnőmnek a hajkefét, és gyorsan megölelem.

Az égre emeli a tekintetét.

– Hát persze hogy tudom.

Ekkor tűnik fel valami. Közelebb hajolok a tükörhöz.

– Te nagyobb szemeket adtál nekem?

Megvonja a vállát.

– Lehet. De kit érdekel? Holnapra úgyis lekopik a glamúr. – Tetőtől talpig végigmér. – De ezzel is csinálnunk kell valamit – int a testem többi részére, aztán kibújik a bőrdzsekijéből, és a kezembe nyomja. – A pólód fekete, azon nem látszanak a vérfoltok, de a farmeredet le kell cserélni.

Végignézek a térdemen felszakadt, foltos nadrágon.

– A tesicuccomban van egy leggings.

– Az jó lesz – bólint. – Ha most elindulunk, akkor a következő órára még beérsz.

Vállára kapja a hátizsákját, és a kijárat felé megy.

– Várj! – szólok utána. – Neked nem kell velem jönnöd. Ne hagyd ki miattam az egész órát!

– Nem gond – vonja meg a vállát. – Mr. Sullivan imád engem.

Ez igaz ugyan, de attól még be fogja írni a hiányzást. Ensley-t azonban nem igazán érdekli a suli. Egyrészt őstehetség a mágiában, másrészt pontosan tudja, hogy nem kell továbbtanulnia, érettségi után azonnal beállhat a családi vállalkozásba dolgozni. Feltéve, hogy addig nem fedezi fel valaki a rockbandáját. Akárhogy is, a bukáson kívül neki nagyjából bármi belefér, ezért nincs túl nagy bűntudatom, amiért a kedvemért lóg az óráról.

– Bárcsak engem is imádna! De nekem beígérte, hogy ha még egyszer elkésem az órájáról, akkor megbuktat.

Ensley legyint, mintha ezzel el is hessegetné a problémát.

– Emiatt ne parázz! Majd azt mondom neki, hogy sugárban hánytál a vécén, amikor megtaláltalak. Ha beteg vagy, nem buktathat meg.

Rámosolygok a legjobb barátnőmre, és most még az sem zavar, hogy nekem a tanár biztosan nem hinné el, ha megpróbálnék beadni neki egy ilyen sztorit, Ensley-től viszont simán el fogja fogadni. Kissé megkönnyebbülök, hogy emiatt nem kell aggódnom, mert inkább nem végzem el a sulit, mint hogy nyári korrepetálásra kelljen járnom.

Becks már nem áll az ajtó előtt, mert Ensley elküldte órára. Ő viszont elkísér a tesiöltözőbe, és segít, hogy a következő órára már valamelyest összeszedetten mehessek be. A tündeglamúrnak köszönhetően a nap hátralevő részét viszonylag simán átvészelem, de képtelen vagyok túltenni magam a történteken. Minél többet gondolkodom, annál dühösebb leszek, és egyre csak nő bennem a feszültség, akár egy kuktában. Ki kell engednem a gőzt, és ennek csak egyetlen módját ismerem.

2. FEJEZET

Olyan hosszú ideje püfölöm a bokszzsákot, hogy már nem érzem a két kezemet. Csikorgatom a fogaimat, izzadság csorog a homlokomról, de akárhogy csattog az öklöm a bőrön, a bennem dühöngő vadállat csak nem akar csitulni. A rövidebb hajszálak az arcomra tapadnak, és úgy szuszogok, mintha maratont futottam volna, de nem hagyom abba.

Négy nap telt el azóta, hogy Jules és falkája megtámadott az alagútban. Orcámon már halványul a zúzódás, és a szám is lelappadt, de egy szemernyivel sem lettem okosabb, mint aznap, amikor a csapdájukba sétáltam: még most sem tudom, hogyan rázhatnám le magamról őt és a többi iskolai bántalmazómat.

A támadás óta minden áldott nap eljöttem az edzőterembe suli után. Mindig ide menekülök, amikor besokallok. Nemcsak azért, mert megkönnyebbülést okoz olyasmit szapulni, ami nem üt vissza, hanem azért is, mert az agyam egy zavaros zugában azt gondolom, hogy ha elég elszántan küzdök, talán ki tudom verekedni magam minden szorult helyzetből puszta kézzel is. Ha már egyszer én vagyok az egyetlen mágia nélküli teremtmény a világon.

– Finomabban, hé!

Erős kezek támasztják meg a viharvert bokszzsákot, hogy ne lengjen ki minden ökölcsapásomtól.

A célra szegezem a tekintetemet, nem vagyok hajlandó felpillantani Becksre. Úgyis tudom, hogy mit látnék a szemében. Szánalmat. Márpedig én semmit nem akarok tőle, főleg nem részvétet.

Oké, ez így nem igaz. Elég sok mindent akarnék Beckstől, de tudom, hogy úgysem kaphatom meg, és időpocsékolás lenne olyasmiről képzelegni, ami úgysem válhat valóra soha.

Becks percekig szótlanul hagyja, hogy levezessem a dühömet a bőrzsákon, míg azt nem látja, hogy az edzéstől nem marad már erő az izmaiban. Ismer engem annyira, hogy tudja, mikor kell noszogatni, és mikor jobb, ha békén hagy.

– Akarsz beszélni róla? – teszi fel a kérdést.

Ekkorra a karomban már csak annyi tartás maradt, mint a túlfőzött spagettiben, és neki a legkisebb erőfeszítésébe sem telik egyenesben tartani a zsákot. Rém idegesítő.

– Szerinted?! – förmedek rá két ütés között, de azonnal megbánom, hogy ilyen éles hangon válaszoltam. Nem rá vagyok dühös, csak ő van kéznél.

Becks elkomorodik, és hátrasimítja a homlokáról mézszínű haját. A szemem fellázad ellenem, és figyelni kezdi, ahogy a hajtincs azonnal visszahullik a szemöldökére. Emiatt az öklöm megcsúszik a kopott bőrön, a lendület előrevisz, egyensúlyomat vesztem, és megbillenek. Becks kinyújtja a kezét, és elkap.

Az érintése mintha perzselné a karomat, a kellemes érzés átjárja az egész testem. Gyorsan felegyenesedek, kirántom a kezéből a karom, és nagyon bízom benne, hogy az arcom vörösségét betudja az edzésnek.

– Ne haragudj! – sóhajtok, és hátrébb lépek a bokszzsáktól. – Nem lett volna szabad kiabálnom veled, de elég nehéz hetem volt.

Nem nézek fel rá, elfoglalom magam a bandázzsal. Miután sikerül letekernem a kezemről, megmozgatom a szorítástól dermedt ujjaimat.

– Miért, történt még valami a héten? – kérdez rá Becks baljós hangon.

Ekkor végre felnézek rá, és azonnal meglátom, milyen feszült az arca. Megrázom a fejem.

– Semmi nem történt – válaszolok őszintén –, csak…

Nem tudom befejezni a mondatot. Hogyan magyarázhatnám el neki, hogy az utóbbi időben megváltoztak a dolgok, hogy a kettőnk kapcsolatában már többre vágyom, mint eddig. Hogy nem jótékonykodás tárgya szeretnék lenni, nem egy esetlen barát, akit rendszeresen meg kell menteni. Hogy én az ő mindene akarok lenni.

Becks izmai elernyednek, a tekintete megenyhül.

– Segíthetek valamiben?

Bizonytalanul, de remélhetőleg meggyőzően rámosolygok.

– Kösz, nem. Jól vagyok.

Elkísér a sporttáskámhoz, megvárja, amíg cipőt cserélek, és letörlöm arcomról az izzadságot.

– Amúgy honnan tudtad, hogy itt vagyok? – kérdezem, amikor végre kitisztul a fejem, és képes vagyok értelmesen beszélgetni. Úgy tűnik, az edzéssel sikerült kiadnom magamból a fölösleges keserűséget és tehetetlen dühöt. Ebben valószínűleg segített, hogy közben Jules és a talpnyalói arcát képzeltem a bokszzsákra.

Becks jelentőségteljesen rám néz.

– Hol máshol lennél?

– Ennyire azért nem vagyok kiszámítható! – Vagy mégis?

A fiú mellkasának mélyéről nevetés szakad fel, aminek hallatán libabőrös lesz a karom.

– Biztosan szeretnéd, hogy válaszoljak?

Elhúzom a szám.

– Oké, vettem. Tényleg ennyire kiszámítható vagyok.

Becks tovább kuncog magában.

– Hazavigyelek? – ajánlja fel, mert tudja, hogy nincs kocsim.

– Az jó lenne.

Eddig soha nem zavart igazán az autó hiánya. A legtöbb időt két helyen, az Éjpacsirta Akadémián és Peet edzőtermében töltöm, és mindkettő sétatávolságra van otthonról. Ha pedig elmegyek valahova Becksszel és Ensley-vel, akkor mindig ők vezetnek. Időnként azonban jólesik, ha egy kimerítő edzés után nem kell még gyalogolnom is.

Fogom a táskám, és elindulunk a kijárat felé. Becks menet közben lazán átkarolja a vállam, és halvány fogalma sincs arról, hogy milyen hatással van rám a közelsége. Az ajkamba harapok, és tudatosan igyekszem laza maradni.

– Locklyn! – kiált utánam valaki. Visszafordulok, és meglátom Peetet, az edzőterem tulajdonosát. – Gideon most szólt, hogy nem tud holnap edzést tartani. Helyettesítenéd?

Holnap péntek. Nagyon szívesen válaszolnám Peetnek azt, hogy ilyen hirtelen nem tudok beugrani Gideon helyett, mert nekem is van életem, csakhogy akkor hazudnék. Becks és Ensley az egyetlen barátom, Becks péntek esténként a Sárkánytanács gyűléseire jár, Ensley pedig a zenekarával próbál. Bármennyire szánalmas hát, nagyon is ráérek holnap este.

– Persze, nem gond. Középhaladó csoport, igaz? – kérdezem, Peet pedig bólint.

Az nem lesz olyan vészes. A középhaladók elég fiatalok, nem ébredt még fel bennük a mágia. Nem számít ugyanis, hogy én vagyok az edzőterem egyik legképzettebb harcművésze, és nálamnál kétszer nagyobb ellenfelet is simán két vállra fektetek, a diákok tiszteletét azonnal elveszítem, amint megtudják, hogy nincs mágiám, és attól fogva hiába próbálok tanítani nekik bármit.

Peet megkönnyebbülten mosolyog rám.

– Köszi, Locklyn, te vagy a megmentőm.

Sikerül vidámságot erőltetnem az arcomra, miközben búcsút intek neki, és Becks nyomában kilépek a délutáni napsütésbe. A kora tavaszi levegő kicsit még csípős, de nem bánom, mert kellemesen lehűti a felhevült bőrömet.

– Gyere, meghívlak vacsorázni, mielőtt hazaviszlek – szól a fiú, és nem a kocsija felé indul a járdán, hanem a másik irányba. – A kajától mindig felvidulsz.

Ez tény, csakhogy rémesen festek edzés után, a feszes leggingsem és a fehér trikóm csupa ciki helyen nedves, a hajam pedig egy összenyomódott szénakazal. Magára valamit adó teremtmény nem mutatkozna nyilvánosan ilyen állapotban a sárkány trónörökös társaságában.

Nagy levegőt veszek, hogy kimentsem magam, de az étel említésére a gyomrom hangosan megkordul.

Becks a hasamra pillant, ahol a fehér trikó teljesen a bőrömre tapadt, aztán felnéz, és jókedvűen rám mosolyog.

– Ezt igennek veszem– jelenti ki.

Én pedig, mivel képtelen vagyok nemet mondani neki, csak dörmögök valamit az orrom alatt, és elindulok a nyomában, mint egy jól nevelt kiskutya.

Nem először jut eszembe, hogy vajon Becks nem annak lát-e engem: egy cuki, kiszolgáltatott kutyakölyöknek, aki mindig a lába körül sündörög, és a védelmére szorul. Lehet, hogy élvezi a társaságomat, de pontosan tudom, hogy nem vagyunk egy szinten, és ez bizony rosszulesik.

Közben viszont azzal is tisztában vagyok, hogy nem becsülöm magam eléggé. Vannak jó tulajdonságaim is: vicces vagyok, jó hallgatóság, vág az eszem, és nálam hűségesebb barátot keresve sem találni. De ma már nagyon belejöttem az önsajnálatba, és energiám sem maradt kirángatni magamat a gödörből.

Becks közben üzenetet ír valakinek a mobilján, elküldi, aztán visszadugja a telefont a zsebébe. Fogalmam sincs, kivel csetelt, és nem is kérdezem meg. Nekem ő szinte az egyetlen barátom, de tudom, hogy fordítva ez nem igaz. Becks elragadó társaság, félelmetesen jól néz ki, ráadásul még trónörökös is. Összességében tehát gyakorlatilag bottal kell elkergetnie azokat a teremtményeket, akik bármit megadnának, hogy a barátai legyenek. Vagy többek, mint a barátai.

Rám pillant.

– A Sloan’s jó lesz?

A Sloan’s a helyi társasági központ, és biztos vagyok benne, hogy tömve lesz éjpacsirtás diákokkal. Semmi kedvem iskolatársakkal találkozni, de mivel mostanában tényleg képtelen vagyok nemet mondani Becksnek, csak halkan felnyögök, és bólintok. Ő vagy nem veszi észre a húzódozásomat, vagy nem törődik vele.

– Szuper. Ensley-nek már szóltam, hogy ott találkozunk. – Megdörzsöli a hasát, amitől a pólója kissé felcsúszik, és kivillan a kemény, bordás mosódeszka-izomzata. – Egész nap az itteni shake-re vágytam.

Gyorsan elfordítom az arcomat, mert érzem, hogy elpirulok.

Az ajtó feletti csengő csilingelni kezd, amikor néhány perccel később belépünk a Sloan’sba. Többen is felénk fordítják a fejüket, Becks pedig integet néhány alakváltó ismerősének, miközben letelepszünk az egyetlen üres asztalhoz, ami legnagyobb sajnálatomra az étterem kellős közepén áll.

Kényelmetlenül feszengek a műanyag széken, mert zavar, hogy önkéntelenül a figyelem középpontjában találom magam, és már bánom, hogy nem szakítottam néhány percet edzés után a tusolásra. A táskámból előhalászok egy cipzáras kapucnis pulcsit, és felhúzom a trikóra.

A pincérnő felveszi a rendelésünket, és szinte még ott sem hagy minket, amikor a szemem sarkából már kiszúrom, hogy valaki felénk tart. Vesper, a nálunk egy évvel fiatalabb, dögös vámpírlány megáll Becks mellett. A felsőjének kivágása éppen olyan mély, mint amilyen rövid a szoknyája. Feltűnik, hogy Becks tekintete végigfut az alakján, mielőtt megáll az arcán.

Ezt nem is veszem zokon tőle, még én is végigstíröltem a lányt, de attól még kellemetlenül összeugrik a gyomrom. Ezzel a vámpírral még soha semmilyen nézeteltérésem nem támadt, de most szívesen a fejére öntenék egyet a Sloan’s híres csokishake-jeiből.

Vesper a csillogó, barna haját lassan a mutatóujja körül csavargatva, félig lehunyt szemmel, igézően pillog a legjobb barátomra.

– Helló, Becks! Láttalak múlt hétvégén a pályán. Lenyűgöző volt a gól, amit a meccs utolsó perceiben lőttél!

Becks az Éjpacsirta Akadémia mágalabdacsapatának kapitánya. Ez a sport az ügyesség, az erő és a mágikus képességek legjelentősebb fokmérője az iskolában, hiszen a labdát nemcsak rúgni, de mágiával irányítani is lehet benne. Nem is űzheti bárki, csak a legjobbak. Minden évben hatalmas küzdelem folyik a csapat válogatóján, de ha valaki végül bekerül, az azonnal fontossá és népszerűvé válik. Becks pedig azzal, hogy győzelemre vezette az Éjpacsirta mágalabdacsapatát az idei bajnokságon, még akkor is a társasági ranglétra tetejére került volna, ha nem ő lenne a sárkánytrónörökös.

Tudom, hogy őszintén rajong is ezért a sportért, de erre a tanévre már kicsit elege van belőle. A bajnokság hivatalosan véget ért, de lesz még néhány szezonon kívüli edzésük és meccsük a következő néhány hétben.

Becks a lányra mosolyog, Vesper pedig nem ismeri őt eléggé ahhoz, hogy feltűnjön neki, mennyire hamis a kedvessége.

– Köszi, Vesper, örülök, hogy kijöttél szurkolni. A csapatnak tényleg sokat jelent a támogatásotok.

A lány lehajol, és jóformán Becks arcába tolja a mellét.

– Hát, én igazából nem a többi játékos miatt járok a meccsekre. Már ha érted, amit mondok.

Igen, Vesper, érti, amit mondasz. Mindannyian pontosan értjük, amit mondasz.

Becks hátradől a székén, és kötelességtudóan a lány arcán tartja a szemét, de a mosolyát most már inkább grimasznak mondanám.

– Kopj le, Ves! – szól rá a hosszú lábú vámpírra Ensley, és félretolja őt az útból, hogy leülhessen Becks mellé. Ma vörös csíkokat húzott tündeglamúrral az aranyszőke hajába. Nekem nagyon bejön.

Becksből hangos sóhajjal szakad fel a megkönnyebbülés.

– De én csak… – kezdi Vesper.

– Igen, tudjuk, te csak rámásztál Becksre. De hadd spóroljak neked egy csomó időt és fáradságot: nem érdekled őt. És most hess innen! – integet Ensley.

Ensley az én hősöm.

Vesper hebegve, könyörögve pillant Becksre, mintha azt várná, hogy a védelmére keljen, de a fiú csak megvonja a vállát. Erre a vámpír puffogva megfordul, és tízcentis sarkú cipőjében kopogva visszatér a vendéglő túloldalán csoportosuló barátaihoz.

Felemelem az öklöm, Ensley pedig összeüti az övét az enyémmel.

– A keselyűk egyre pimaszabbak – jegyzi meg.

Ebben igaza van. Becks mindig is tagadhatatlanul vonzó volt, még az esetlenség szakaszát is átugrotta serdülés közben, de mióta kiderült, hogy az ereje a plafont veri, és kihirdették, hogy ő a Sárkányok Házának következő vezetője, a lányok már meg sem próbálják leplezni, hogy fel akarják kelteni a figyelmét.

– De most komolyan, Becks! – folytatja Ensley. – Ideje lenne már megtanulnod egyedül is lekoptatni az ilyeneket, mert nem leszek mindig itt, hogy elvégezzem a piszkos munkát.

– Hé! Nem én tehetek róla! Azt hiszed, én bátorítom őket?

– Nem, de nem is igyekszel nagyon elrettenteni – válaszolja a lány, és sokatmondó pillantást vet a tesójára.

– Ezzel meg mit akarsz mondani? – vonja össze a szemöldökét Becks.

Ensley az égre emeli a tekintetét.

A beszélgetés félbeszakad, mert a pincérnő kihozza a kajánkat, és felveszi Ensley rendelését, de amikor újra magunkra maradunk, Becks nem hagyja annyiban a témát.

– Tudod jól, hogy bármit csinálok, ezek akkor is folyamatosan nyomulnak! Különben is, mit érdekel ez téged?

Ensley pillantása rám villan, de olyan gyorsan visszatér Becksre, hogy a fiú valószínűleg észre sem veszi. Soha senkinek nem árultam el, mit érzek valójában Becks iránt, de Ensley figyelmét semmi nem kerülheti el. Nem egyszer rajtakapott már, hogy a testvérét bámultam, és az is biztosan feltűnt neki, mennyire szokatlanul csöndben vagyok, akárhányszor Becks szerelmi élete szóba kerül. Biztos vagyok hát benne, hogy sejti, mit érzek, ami külön kínos, tekintve, hogy a bátyjáról van szó.

– Azért érdekel, mert ha te nem tudod lejjebb tekerni a vonzerőd lángját, én is kénytelen vagyok részt venni a gimis társadalom piti játszmájában. Ráadásul a cheerleaderekkel… brr. – Ensley úgy tesz, mintha kirázná a hideg. – Pfuj!

Becks sült krumplit majszolva kuncog.

– Mi lenne, ha választanál végre egyet a sok közül? Akkor a barátnőd lehetne a testőröd, és nekem nem kellene élő pajzsot játszanom – teszi még hozzá Ensley.

Éppen iszom, és természetesen azonnal félre is nyelek. Mindketten odakapják a fejüket, Becks aggódva, Ensley megértően néz rám.

– Jól vagy? – kérdezi a fiú, miközben én fulladozva köhögök. Felém nyújtja a kezét, talán azért, hogy megfogja az enyémet, de aztán visszahúzza.

Megköszörülöm a torkomat, és még mindig rekedt hangon válaszolok.

– Kösz, jól. Csak rossz irányba indult az üdítő.

– Mondom én, Becks! Válassz egyet a felhozatalból, és vess véget a szenvedéseimnek!

A fiú rosszalló pillantást vet az ikertesójára, és én is fenyegetően bámulok rá.

– Nem fogok járni valakivel csak azért, mert nem tetszik, hogy ekkora figyelem irányul rád.

Ez az, Becks, mondd meg neki!

– Különben is, a Sárkánytanács választ nekem párt néhány év múlva. Mi értelme lenne randizni?

A szívem elfacsarodik, Becksnek ugyanis tényleg semmi beleszólása nem lehet a párválasztásba. Mások választanak majd neki egy hozzá hasonlóan hihetetlenül erős mágiával bíró élettársat valamelyik jelentős házból. Valószínűleg az alakváltók közül, de ha a nőstény elég nagy erejű, akkor talán más fajból. Aztán egy nap kinevezik őt a Sárkányok Házának uralkodójává, és boldogan vagy boldogtalanul él az erős párjával, amíg meg nem hal. De az biztos, hogy az enyém soha nem lesz.

– Pont ezért kellene randiznod addig, amíg még lehet – vágja rá Ensley.

– Ezt már ezerszer megbeszéltük – közli Becks a fejét lehajtva, mintha valami szörnyen érdekeset talált volna a tányérján. – Nem lenne fair a lánnyal szemben. – Aztán halkan mormolva még hozzáteszi: – És velem szemben sem.

Becks a családja kedvéért jó képet vág a dologhoz, de mi tudjuk az igazat. Egyáltalán nem vágyik rá, hogy trónörökös legyen. Csak sajnos ebbe sincsen semmi beleszólása, mert mindig a generáció legerősebb sárkányalakváltóját jelölik ki trónörökösnek. Azt korábban is tudtuk, hogy Becks erős, mégis meglepett minket, amikor tavaly őt választották jövendőbeli uralkodójuknak.

Ensley elnéz a vállam felett, és halkan füttyent egyet.

– Hát ez meg kicsoda? – kérdi érdeklődéstől csillogó szemmel.

A srác, aki az imént belépett az ajtón, hosszú léptekkel az elviteles pult felé indul. Nem csak mi bámuljuk meg, amikor napbarnított alkarját a pultra támasztja, hogy leadja a rendelését.

Kigombolt és könyékig feltűrt inge alatt szürke pólót visel, kötött sapkája alól sötét, szinte ébenfekete tincsek kunkorodnak. Ilyen messziről nem tudom megállapítani a szeme színét, de a tónusai alapján feltételezem, hogy az is sötét lehet. Alul fekete, koptatott farmert és fekete deszkás cipőt hord.

Ujjaival játékosan dobolni kezd az olcsó, laminált pulton, és ajka sokatmondó mosolyra húzódik, amikor körbenéz a vendéglőben, és észreveszi, hogy Vesper és a fiatal vámpírok csoportja őt stíröli. Egy biccentéssel nyugtázza, hogy kiszúrta a sóvárgó tekinteteket, aztán elfordítja a fejét.

Valószínűleg le kellene sütnöm a szemem, amikor a tekintete felém vándorol, de nem teszem. Mit érdekel, ha kiszúrja, hogy őt nézem? Én nem csorgatom a nyálam úgy, mint a többi lány, legfeljebb kíváncsinak tűnök, és nincs is semmi lepleznivalóm. Különben is arra számítok, hogy egyetlen pillantásra sem méltat engem, hiszen a legtöbb teremtmény számára gyakorlatilag láthatatlan vagyok.

Nem mintha kifejezetten rondának tartanám magam. A megfelelő körülmények között talán még csinosnak is tűnhetek, de az alacsony termetemmel, a jobb napokon gesztenyebarnának mondható, vörösesbarna hajammal, a világosbarna szememmel, a szeplőimmel és persze mágikus képességek híján azért bőven nem állítom meg a forgalmat, amikor kilépek az utcára.

A srác tekintete a szokásos módon elsiklik felettem, de aztán teljesen váratlanul visszatér rám.

A francba! Egyenesen engem néz.

Találkozik a tekintetünk. Unszolom magam, hogy fordítsam el a fejemet, de nem megy. A fiú összevonja a szemöldökét, és hunyorogva figyel.

Tévedtem. Kék a szeme. Világos szürkéskék, egyáltalán nem sötét.

Oldalra billenti a fejét, mintha olyasmit látna, amit nem ért teljesen, de aztán elmosolyodik, és határozottan olyan érzésem támad, mintha a látványom dühítené. Ez azonnal kiszakít a révületből.

Kit érdekel? Én amúgy is a szőkéket csípem.

Hátradőlök a széken, és visszafordulok a barátaim felé.

– Vámpír?

A világ teremtményei alapvetően három nagy csoportba sorolhatók: alakváltók, tündék vagy vámpírok. Előfordul, hogy első ránézésre nem látszik nyilvánvalóan, ki melyik fajhoz tartozik, ilyenkor gyakran megpróbáljuk játékból kitalálni.

– Nem hiszem, nem látok szemfogakat – válaszol Ensley. – Én tündére fogadok.

– Azt te csak szeretnéd! – nevetem el magam, a barátnőm szemében ugyanis leplezetlen érdeklődést látok. Mindenki tudja, hogy a vámpírok csak táplálkozás közben eresztik ki a szemfogukat, Ensley-ből tehát nyilvánvalóan csak a vágy beszél, hogy a srác tünde legyen, mint ő.

Végre leveszi a szemét az új jövevényről.

– Tényleg szeretném, de nem én vagyok, akibe lyukat éget a srác perzselő tekintete – kajánul rám kacsint, Becks pedig elkomorodik.

A srác még mindig engem bámul?

Fizikai megerőltetést jelent, hogy ne pillantsak oda.

– Tuti kígyóalakváltó – közli Becks.

Elfintorodok. Becks pontosan tudja, hogy nem rajongok a kígyókért, borsódzik a hátam a sok csúszás-mászástól. Ráadásul vannak köztük, akik teljes alakváltás nélkül is képesek villássá változtatni a nyelvüket, és azzal ide-oda csapkodva megérezni a levegőben más teremtmények feromonjait. Kiszimatolják, ha valaki fél, izgul vagy begerjed, és ez annyira… pfuj. Arról nem szólva, hogy sérti mások privát szféráját.

Eszembe jut, hogy az új srác arcán a kíváncsiság egyfajta megvetéssé változott, amikor rám nézett, és ez feldühít. Nincs szükségem arra, hogy idegenek ítélkezzenek felettem, épp elég gyakran megteszik ezt az iskolatársaim.

– Meggondoltam magam – jelentem ki. – Becksnek igaza van, egyértelműen kígyóalakváltó. Van benne valami gyanúsan simulékony és nyálkás.

Ensley szeme elkerekedik, de nem értem, hogy miért. Semmi botrányos nem volt a kijelentésemben, Vesperre és a barátnőire ennél sokkal csúnyábbakat is szoktam mondani.

– Gyanúsan simulékony és nyálkás, mi? – hallok egy mély hangot a hátam mögül. – Ha tényleg ilyen a kisugárzásom, akkor dolgoznom kell az arckifejezésemen.

Összeszorítom a szemem, és azt kívánom, bárcsak itt, helyben elnyelne a föld. Amikor újra felnézek, a srác az asztalunk mellett áll, de szerencsére már nem engem fixíroz.

– Te vagy Becks, igaz? – kérdi a sárkányalakváltó barátomtól, aki meglepetten felvonja a szemöldökét.

– Igen, én vagyok.

– Szuper. Én hétfőn kezdek az Éjpacsirta Akadémián. A nagybátyám, Drake javasolta, hogy keresselek meg téged. Azt mondta, eligazítasz majd a suliban. A nevem Talon.

– Drake Brayden? – kérdezi Becks, Talon pedig bólint. – Igen, őt ismerem, a Sárkánytanács tagja. Üdv nálunk! – De Becks hangja egyáltalán nem barátságos.

– Kösz, haver. – Talon egyik kezében a rendelt ételt tartja, másik öklét azonban Becks felé nyújtja, aki kényszeredetten ökölpacsizik vele.

Érdekes.

Becks született diplomata, egyik pillanatról a másikra elbűvölő üzemmódba tud kapcsolni, most viszont nem erőlteti meg magát. Nem tudom, Talonnak feltűnik-e a távolságtartás, de semmi jelét nem adja,

– Mi szél hozott Örököndbe? – kérdezi Becks.

– A szüleim külföldön vállaltak munkát, engem pedig ideküldtek, hogy befejezzem a tanévet.

Ez elég gáz. Talon ránézésre végzős, mint mi. Az utolsó tanév második félévét új suliban kezdeni nem lehet könnyű.

Ekkor hangosan kuncogva elvonul mellette egy csapat lány, Talon megereszt feléjük egy féloldalas mosolyt, aztán visszafordul hozzánk.

Pfff. Visszaszívom, jól meglesz ő itt.

– Hát, akkor még találkozunk – mondja Talon úgy, mintha Ensley és én ott sem lennénk.

Úgy tűnik, a barátnőm nem bánja, hogy levegőnek nézik, mert el van foglalva a szeme meresztésével, de engem zavar a dolog, egyszerűen azért, mert bárdolatlanság.

Becks bólint.

– Persze, oké.

Talon megfordul, de mielőtt továbbállna, rám villan a tekintete.

– Viszlát, Szeplős! – súgja oda nekem távozóban, és hirtelen érzem, hogy valami a bokám köré csavarodik, és kúszni kezd a lábszáramon.

Felkiáltok, és felugrom a székről. Vadul csapkodom a lábam, hogy lesöpörjem a csúszómászót, de nem látok ott semmit.

A barátaim és a vendéglő teljes közönsége dermedten bámul engem. Ekkor mély kuncogást hallok, és amikor meglátom az ajtóban Talont, hirtelen mindent megértek. Átverés volt az egész, és ő a tettes.

Gyilkos pillantást vetek rá, de Talon szó nélkül kisétál az ajtón, és eltűnik.

3. FEJEZET

– Locklyn, drágám, te vagy az? – kiabál ki a nappaliból anyu, amint becsukom magam mögött a bejárati ajtót.

A szüleimmel a ritka könyveket és régiségeket árusító boltunk felett élünk. Nem hatalmas kastélyban, mint Becks és Ensley, de ez az én otthonom, világéletemben itt laktam, és imádom. A lakásunk meghitt, kényelmes, és tele van a gyerekkori emlékeimmel. Itt van például az agyagsárkány, amit nyolcévesen rajzórán alkottam, a családi nyaralásainkon készült, bekeretezett fényképek, és a kedvenc dedikált mesegyűjteményeim. És persze tele van szobanövényekkel is, mivel az anyám tünde.

A sulis hátizsákomat ledobom az előtérben, és az edzőtermi cuccommal a vállamon besétálok a nappaliba. Anyám a létrán állva éppen egy nehéz, bőrkötéses könyvben keresgél valamit. A nappalink félig könyvtár, félig melegház, és totálisan a kedvenc szobám a lakásban.

– Szia, anyu– köszönök, mielőtt ledobnám a sporttáskámat a szobámban, és elhúznék tusolni.

– Hát itt vagy, drágám! – kedvesen mosolyog, becsukja a könyvet, és visszateszi a polcra. – Hiányoltunk vacsoránál.

– Jaj, nagyon sajnálom! Ottragadtam az edzőteremben, aztán benézett Becks, és elvittek vacsorázni Ensley-vel. Fel kellett volna hívnom téged. Remélem, nem aggódtál.

Van ám mobilom, csak ritkán használom, nem úgy, mint a kortársaim. Eszembe sem jutott, hogy felhívjam a szüleimet. Ah, rémes lányuk vagyok!

Anya elfordul, és lelép a létráról, közben legyintve hessenti el az aggodalmamat.

– Ugyan, semmi gond. Gondoltuk apáddal, hogy valami ilyesmiről van szó. Különben is… – Közelebb hajol, és suttogva folytatja, de közben a szeme sarkából a konyhaajtóra sandít, ahol a zajokból ítélve apu éppen a vacsora nyomait takarítja el. – Ma az apád főzött, szóval jobb is, hogy megúsztad.

A szüleim tisztában vannak azzal, hogy nem barátkozom könnyedén, ezért mindig is támogatták, hogy Becksszel és Ensley-vel lógjak.

– Hallottam ám! – kiabál ki apu a konyhából. – Azt mondtad, ízlett a zöldségpörköltem.

– Nagyon finom volt, drágám – kiált vissza anyu, aztán tágra nyílt szemmel rám néz, és a fejét rázza. Majd a hatás kedvéért szorosan becsukja a szemét, és kinyújtja a nyelvét, mintha öklendezne.

Balszerencséjére apu éppen akkor lép a szobába.

– Zia! – mondja elhűlve. – De hiszen te szereted a gyökérzöldségeket!

– Jaj, drágám, persze hogy szeretem, csak a rengeteg fahéj és kömény keveréke egy kicsit… – Anyu az orrát ráncolva keresi a megfelelő szót. – Talán egy kicsit túl merész volt számomra.

Apu megsemmisülten összeroskad. Ezt a százkilencvenöt centi magas, testes, sötétbarna hajú és szemű, szakállas hímet látva senki nem lepődik meg, hogy medvealakváltó. Vele ellentétben anyu éppen olyan vékony, mint én, és százötvenhét centis magasságával még nálam is alacsonyabb három centivel. Mit nem adtam volna, ha az ő dús, ragyogó, vörös haját és zöld szemét öröklöm! Apámhoz hasonlóan rajta is azonnal meglátszik, melyik teremtményfajtához tartozik, kecses alkata és enyhén csúcsos füle mind a tündére jellemző vonások. Ők ketten tökéletesen mutatják, hogy az ellentétek néha valóban vonzzák egymást. Anyu a legtöbb tündéhez hasonlóan vegetáriánus, apu pedig a legtöbb alakváltóhoz hasonlóan nagyon nem. De amikor ő a soros a konyhában, mindig szörnyen igyekszik olyat főzni, ami anyunak is ízlik, és általában csúfos kudarcot vall.

Anyu lábujjhegyre emelkedve nyom egy csókot apu szája szélére, amitől kisimul az arca.

– Ne aggódj, drágám, nem a konyhaművészetedért mentem hozzád feleségül.

– Pontosan tudom, hogy miért jöttél hozzám feleségül – közli apu kétértelműen, és a karjába zárja. Anyu kuncogva a nyakába fúrja az arcát, és az apuból feltörő hangokból ítélve puszilgatni kezdi.

Ettől én kezdek el öklendezni.

– Ne már! Most komolyan! Gyerek is van a társaságban.

Anyu csak kuncog tovább, apu pedig közli, hogy ha nem akarok életre szóló traumát szerezni, akkor jobb, ha most elhagyom a nappalit. Én színpadiasan eltakarom a szememet, és gyorsan eliszkolok az apró szobám felé.

A szüleim borzasztóak, a szó lehető legjobb értelmében.

Keserű sóvárgás tölti el a szívem, miközben lepakolok a szobámban, és elindulok tusolni. A szüleim ránézésre elég furán festenek együtt, mégis tökéletesen összeillenek. Én is ilyen kapcsolatot szeretnék majd egyszer.

Hirtelen bevillan egy kép, ahogy Becks zár engem a karjába úgy, ahogyan apu ölelte anyut. Lehunyom a szemem, elképzelem, milyen érzés lenne az ő karja közt elolvadni, az ő csókját érezni. Mindkettőhöz szükségem van egy kis fantáziára, mert egyetlen fiú sem ölelt még magához, a csókról nem is beszélve. Az persze nem titok, hogy semmilyen romantikus tapasztalatom nincs, elég rám nézni, és bárki azonnal megmondja, hogy ezen a téren elég nagy elmaradásaim vannak, de még így is tudom, hogy ha Becks magához szorítana, és úgy nézne rám, mintha én lennék az egyetlen lány a világon, akkor olyan közel kerülnék a mennyországhoz, amennyire az a földön megadathat.

A szüleim üzlete, a Belcourt Régiségek és Könyvek ajtaja felett csilingelő csengő figyelmeztet, hogy vevő érkezett. Hangos sóhajtással becsukom a tankönyvemet. A szüleim ritkán kérnek meg, hogy vigyázzak helyettük a boltra, de apu egy műkincskereskedővel tárgyal éppen valami kétezer éves tündeleletről, amire a Mélyerdőben bukkantak nemrég egy ásatáson, anyu pedig a tőlünk néhány órányira lakó nagymamámat látogatja éppen.

Nem bánom, hogy be kell segítenem, amúgy sem csináltam volna semmi érdekeset szombat délután. Sajnos. Csakhogy már éppen elmélyedtem a klasszikus mitológiából kapott házi feladatban, és most kissé neheztelek, hogy megzavartak.

De összekapom magam, barátságos mosolyt varázsolok az arcomra, és felnézek, hogy udvariasan üdvözölhessem a vásárlót. A mosoly azonnal az arcomra fagy, amikor megpillantom a magas, sötét hajú, laza melegítőalsóba és pólóba öltözött srácot, aki egy papírfecnit bújva, leszegett fejjel közeledik felém.

Talon.

Nem mondhatnám, hogy az elmúlt két napban néhány futó gondolatnál többet szenteltem neki, de most, hogy megjelent a szüleim boltjában, a szívem fura ritmusra kezd verni. Azt már tudom, hogy a vendéglői trükkje miatt nem bírom őt, csak abban nem vagyok még biztos, hogy mennyire.

Amikor a pulthoz ér, végre felpillant, és villan egyet a szeme.

Bizony, haver én is pont ennyire meglepődtem, hogy itt találkozunk.

Talon egyáltalán nem úgy fest, mint a szokásos vásárlóink, akik jellemzően vastag pénztárcájú, idősebb teremtmények. A mi áruinkat ugyanis nem találod meg bolhapiacokon vagy használt cikkekkel kereskedő boltokban, a mi régiségeink mind eredetiek, és ezt az áruk is tükrözi.

Talon gyorsan magához tér a meglepetésből, előrehajol a pult fölött, és csábos mosolyt villant felém, ami bizonyára rengeteg lányra észveszejtő hatással van. Csak azt nem fogta még fel, hogy én kicsit másként működöm, mint azok a lányok.

– Szeplős! – szólít meg, és a hangjától váratlan melegség árad szét a gyomromban, ami szörnyen idegesít.

– Miben segíthetek? – kérdezem, de a hangszínem valójában azt mondja: mit keresel itt, és mit akarsz már megint?

Talon szándékosan nem vesz tudomást a pimaszságomról, a mosoly az arcán még szélesebbre húzódik.

– Szóval egy régiségboltban dolgozol? – folytatja ahelyett, hogy a kérdésemre válaszolna.

– Nem igazán.

Kérdőn felvonja a szemöldökét, és körbenéz.

– Pedig nagyon úgy tűnt.

– Ez a szüleim üzlete, én csak besegítelek néha.

Nem tudom, miért, de érdeklődés csillan a szemében.

– Az menő – mondja látszólag teljesen őszintén, de én már annyira hozzászoktam a bántásokhoz, hogy most is azonnal hátsó szándékot feltételezek.

Azt sem felejtettem el, hogyan nézett rám, amikor először meglátott a Sloan’sban. Pontosan nem tudnám megmondani, milyen érzelem tükröződött a kemény pillantásában, de az tuti, hogy nem volt barátságos.

Megvonom a vállam.

– Úgy is mondhatjuk. Szóval, keresel valamit?

Ez nem az a fajta üzlet, ahová a teremtmények csak úgy betérnek nézelődni, így hát joggal feltételezem, hogy Talon is konkrét okból jött. Vagy egyszerűen csak eltévedt.

– Az attól függ – közli féloldalas mosollyal. A pultra támaszkodik, és még jobban előrehajol, az arca közel kerül az enyémhez. – Megbízhatok benned?

Hogy mi van? De egy fura kérdés ez!

– Azt hiszem.

– Ez nem volt túl meggyőző.

– Mert nem tudom pontosan, hogy mit kérdezel – közlöm őszintén.

– Hm. – Ennél többet nem is mond, de komolyan és koncentráltan néz végig rajtam. Jobban mondva nem is rajtam, hanem inkább az engem körülvevő téren. A homloka halvány ráncokba szalad, mintha elégedetlen lenne, de fogalmam sincs, hogy mivel.

Újra felötlik bennem a kérdés, vajon ő miféle teremtmény. Még mindig vámpírra tippelek, mert a vendéglőben elhitette velem, hogy valami mászik a lábamon. A vámpíroknak néhány erősen ellenőrzött helyzettől eltekintve szigorúan tilos mentális kényszerítést alkalmazniuk, de akad köztük, aki időnként megszegi ezt a szabályt.