A Bootleg Springs-sorozat részei:

Whiskey kísérővel

Koktél tűzijátékkal

Moonshine Kiss (előkészületben)

A bennünk élő szeretőknek és művészeknek.

1. fejezet

JAMESON

Tök mindegy, mit mond a húgom, akkor is hülyeség volt idejönnöm.

Ma vagy féltucatszor felhívott, és győzködött, hogy mozduljak ki végre otthonról. Mi a fenének? Ki érti Scarlettet? Ha ez a lány egyszer valamit a fejébe vesz, azt piszok nehéz kiverni onnan. És úgy tűnik, Scarlett Rose kisasszony úgy döntött, hogy a bátyjának egy italra van szüksége a Vesztegzárban.

Most, hogy már egy ideje itt ücsörgök, rájöttem, hogy tévedett. Nem kellett volna idejönnöm. Sokkal boldogabb lettem volna, ha a műhelyemben maradok. Fémszobrászként keresem a kenyerem, és éppen egy nagy megrendelésen dolgoztam – egyáltalán nem unatkoztam, volt meló bőven. Oké, szeretem a hideg sört, mint bárki más, és Nicolette-nél remek a sör. De azt kimondottan utáltam, hogy a fél kocsma engem bámult.

Azt hitték, hogy rohadt ügyesen csinálják, és nem veszem észre. Apró pillantásokat vetettek rám a válluk fölött. A fejüket összedugva sugdolóztak.

Visszafordultam az asztalomhoz, és elhelyezkedtem a széken. Beszélgetés tompa moraja hullámzott körülöttem. Tisztában voltam vele, miről sutyorogtak. Mi, Bodine-ok, pontosan tudtuk. Azt találgatták, vajon az apánknak – aki már nem volt az élők sorában – tényleg volt-e köze Callie Kendall sok évvel ezelőtti eltűnéséhez, az esetleges megöléséhez.

Hogy szerintem bűnös volt-e? Nem tudhattam biztosan. Soha nem volt igazi szeretet köztem és apám között, de ez nem jelentette azt, hogy elhittem volna, hogy gyilkolt.

Apánk nem táplált túl sok szeretetet egyik gyereke iránt sem, kivéve Scarlettet. Ő mindig nagyon igyekezett. Talán mert ő volt a legkisebb, és az egyetlen lány. A fene tudja. Voltak jó időszakaink a szüleinkkel. Elég sok, hogy őszinte legyek. De apa megnehezítette a dolgokat. Túl sokat ivott. Minket, gyerekeket hibáztatott az élete minden kudarcáért. Ezt a bátyám, Gibson szenvedte meg leginkább. Nagyon kemény fickó lett belőle, és aki nem tartozott a családhoz, azzal rohadt szemét tudott lenni. Néha még a családtagokkal is. Bowie meg úgy döntött, hogy az apánk gyökeres ellentéte lesz. Bowie rendes srác. Az a tisztességes fajta. Féltestvérünk, Jonah, az apánk után kapta a nevét, ő megúszta azt az „örömet” − vagy balszerencsét –, hogy apánk mellett nőjön fel. Ez igazi áldás volt számára, már amennyire én meg tudom ítélni.

Na és én? Én mindig próbáltam kikerülni az útjából. Lehajtani a fejem. Láthatatlannak lenni. Általában működött a dolog, apa békén hagyott.

De ennek már vége. Az egész város idősebb Jonah Bodine-ról és Callie Kendall átkozott pulóveréről sutyorgott. Most minden szem rám szegeződött, és ezt rohadtul nem bírtam. Ki nem állhattam.

A sörösüvegen pára gyöngyözött, fokhagymás sült krumpli és whiskey illata szállt a levegőben. Kortyoltam egyet a sörömből, és végighúztam a hüvelykujjamat a hűvös üvegen.

Bowie velem szemben ült, a sörébe meredve. Általában kicsit beszédesebb szokott lenni, de ma este nagyon csendes volt. Meg sem kérdeztem, miért.

June Tucker ült mellette, és egy könyvet olvasott. Bírtam Juney-t. Néha zavarba tudta hozni az embert, de nem beszélt túl sokat, és nem várta el tőlem sem, hogy szóval tartsam. Talán jobb is, mert hajlamos volt kínos kérdéseket feltenni.

A másik oldalán Jonah ült. Pár hónapja még azt sem tudtuk, hogy a világon van. Egyszer csak váratlanul felbukkant a városban, és minket keresett. Hallott apánk haláláról, és akkor derült ki számára, hogy vannak testvérei, akiket soha nem ismert. Nem telt el két perc, és Scarlett természetesen Bodine-ná fogadta. Azt hiszem, jól tette. Jonah rendes srác. Még nem tudta, hogy Bootlegben marad-e, és én sem voltam biztos abban, hogy hosszú távon letelepszik-e itt. Egyszer csak – nem is emlékszem pontosan, hogyan történt, mivel a megállapodás a Bootleg Kakasok softballmeccsének hatodik játékrészében született, és eléggé el voltam ázva a holdfénytől – Jonah a lakótársam lett.

Kortyoltam egyet a sörömből, Scarlett pedig rám villantott egy édes mosolyt. Egy másik asztalnál állt a lovagjával, Devlinnel. A bátyáimmal vonakodva ugyan, de elfogadtuk, hogy Dev megfelel Scarlett számára. Scarlett megígértette velünk, hogy többet nem dobjuk bele a srácot a tóba. Ezt az ígéretet úgy finomítottuk, hogy megfogadtuk, csak akkor tesszük, ha megérdemli. Később még hálás lesz ezért. Devlin nyilvánvalóan odavolt Scarlettért, de minden férfinak kijár egyszer-egyszer egy kis „tófürdő”, nem? Még a legjobbaknak is.

Általában nem én vagyok az, aki beszélgetést kezdeményez, de most June-ra néztem.

– Hol van ma este Cass, Juney?

June rám pillantott.

– Randija van.

A tekintetem Bowie-ra siklott. Az állkapcsa megfeszült, és megrándult a szemhéja. Most már tudtam, miért játszotta ma este a mélabús Bodine szerepét. June nővérére, Cassidy Tuckerre fájt a foga, de valamilyen érthetetlen okból soha nem tett semmit az ügy érdekében.

– Szóval randizik? – kérdeztem vissza. – Na és kivel?

– Valakivel, akit online ismert meg – válaszolta June. – Kiszámoltam, hogy egy normális online forrás alkalmazásával sokkal valószínűbb, hogy megfelelő párt talál magának.

– Tőled származik ez az ötlet? – kérdezte Bowie.

– Ez tök logikus – felelte June. – Cassidy olyan partnert keres, aki szeretne hosszú távon elköteleződni. Egy társkereső alkalmazás használata szélesíti a potenciális partnerek körét.

– Potenciális partnerek? – kérdezte Jonah. – Ez most úgy hangzik, mintha valami kísérleti nyúlról beszélnél.

– Alapjában véve mindannyian az állatvilághoz tartozunk – közölte June. – A Homo sapiens az állatvilághoz tartozik.

– Kösz a bioszórát, June Bogár – mormogta Bowie.

– Mi van, Bowie, csak nem vagy féltékeny, mert Cassidy feltehetően épp egy másik férfival randizik? – kérdezte June. A hangja tárgyilagos volt, minden szarkazmustól vagy humortól mentes. Tényleg csak érdeklődött.

Gyorsan kortyoltam egyet a sörömből, nehogy észrevegyék, hogy vigyorgok.

– Dehogy vagyok – felelte Bowie. – Semmi gond.

June vállat vont, és megint a könyvébe temetkezett.

Scarlett odalépett hozzám, és könyökkel oldalba bökött.

– Na látod, Jame. Ugye megmondtam, hogy ez majd jót tesz. Nem örülsz, hogy előbújtál a barlangodból?

– Őszintén? Nem igazán.

– Ne sopánkodj már! – mondta. – Olyanok vagytok, mint egy csapat picsogó óvodás. Hagyd már abba, Bowie! Tökre olyan vagy, mint Gibs.

– Ki hasonlít rám? – kérdezte Gibson, aki épp ebben a pillanatban lépett Scarlett mögé egy üveg vízzel a kezében. A legidősebb és a legfiatalabb Bodine szöges ellentétei voltak egymásnak, és nem csak a nemük miatt. Scarlett filigrán termetű volt, Gibs valóságos óriásnak tűnt mellette. Ő volt a legmagasabb mindannyiunk közül. És ő hasonlított leginkább apára, amit szerintem utált.

– Bowie – mondta Scarlett. – Olyan fancsali képpel ül ott, hogy mindjárt a söre is megsavanyodik.

Gibson csak morrant egyet.

– Olyanok vagytok, mint egy csapat szomorú szamuráj − mondta Scarlett. – És azt is pontosan tudom, miért lógatjátok az orrotokat.

– Na miért, te nagyokos? – kérdezte Bowie.

Legszívesebben bokán rúgtam volna az asztal alatt, amiért adta alá a lovat.

– Mert szinglik vagytok – mondta Scarlett. – Nézzetek meg engem! Én vagyok a legfiatalabb Bodine, és van egy szuper pasim. Ti meg, szegénykéim, még mindig várjátok a hercegnőtöket.

– Ki mondta, hogy szükségünk van valakire? – kérdezte Gibson.

Scarlett a karjára csapott.

– Nem rólad beszéltem, te morgós medve! Ha egyszer találsz egy nőt, aki el bír viselni, esküszöm, megtanulok főzni, csak hogy megsüssem neki Olamette megye legjobb pekándiós pitéjét. Megérdemli.

Gibson felhorkant, és ivott egy kortyot a vizéből.

– Na és ti? – mutatott ránk Scarlett. – Nem kéne elgondolkodnotok rajta? Hogy találjatok végre valakit. Megállapodjatok. Szerintem jót tenne nektek.

– Mint az, hogy eljöttem sörözni? – kérdeztem.

– Ahogy mondod – vágta rá, és megbökte a vállamat. – Pont úgy, csak még jobban. Ugyan már, Jame, az a lány, akivel randizgatsz mostanában, nyilván nem számít, mert még arra sem voltál képes, hogy bemutasd a családnak.

– Már nem randizunk – válaszoltam.

– Mi van? – kérdezte Scarlett, hangja több oktávval feljebb szökött. Még Devlin is megtorpant a háta mögött, mintha nem tudná, hogy közelebb merészkedjen, vagy inkább várjon, amíg biztonságos lesz. – Mióta?

Forgattam a szemem, és a söröm fölé hajoltam. Most már a fél kocsma minket nézett, a másik fele meg feszülten hallgatózott.

– Te jó ég, nehogy jelenetet csinálj itt nekem! − mondtam. – Már jó ideje vége. Minden oké.

Pár évig Willa Sawyerrel találkozgattam, aki Marylandben élt. Olyan se veled, se nélküled dolog volt. Távkapcsolat. Néha ő látogatott meg, máskor én mentem hozzá. Semmi komoly, csak jól éreztük magunkat együtt. Aztán úgy döntött, komolyabb elköteleződést akar, mint amit én adni tudok. Összejött valakivel – hamarosan össze is házasodnak. Kicsit furcsa lett nélküle az élet, de örültem neki. Kedves lány volt, megérdemelte a boldogságot.

– Azért szólhattál volna – mondta Scarlett. – Én meg azt hittem, van valami oka ennek a nagy titkolózásnak. Szégyellsz minket, vagy ilyesmi.

Úgy látszott, Devlin már biztonságosnak ítélte a közeledést. Scarlett mellé lépett, és átkarolta a derekát.

– Ne beszélj zöldségeket, Scar – mondtam. – Nem titkolóztam, és tudod, hogy nem szégyellek titeket. Egyszerűen nem volt nagy ügy.

– Kár, hogy vége – mondta Gibson. – Azt hittem, egész jól megvagytok. Volt egy kis akció, ha úgy tartotta kedved, de semmi extra.

– Te is pont ezt csinálod, nem? – kérdezte Scarlett; hangjából kihallatszott, mennyire megveti Gibson „randizási szokásait”, vagy inkább ezek hiányát. – Kavarsz egy kicsit, amikor kedved tartja. Semmi extra… vagyis csak semmi elköteleződés, semmi kötődés.

– Scarlett, csak mert ti úgy viselkedtek, mint a szerelmes kiskutyák, nekünk még nem kötelező ezt tennünk, nem gondolod? – mondta Gibson.

Scarlett a szemét forgatva hátat fordított neki.

– Na és veled mi a helyzet, June? Van már valaki a láthatáron?

June felnézett a könyvéből.

– Nincs senki.

– Jonah? – kérdezte.

– Bocs, Scarlett – felelte Jonah. – Nem igazán.

Scarlett fújt egyet, és megragadta Devlin karját.

– Na, meg vagyok áldva veletek. Menjünk biliárdozni!

Az asztalunk elcsendesedett, miután Scarlett elment. Most a biliárdasztal körül ugrándozott, és riszálta a seggét Devlinnek. Még mindig felhúztam magam azon, milyen szemeket mereszt rá Devlin, és emlékeztetnem kellett magam, hogy Scarlett most már az ő barátnője. Úgy néz rá, ahogy akar. Az igazság az, hogy így is kell néznie rá.

Szerintem egyetlen srácnak sem lett volna esélye nálunk, Scarlett testvéreinél. Ha egy pasas vágyakozva nézte, legszívesebben bevertük volna az arcát. De ha nem így nézett rá, akkor meg azért utáltuk, mert nem értékeli eléggé a húgunkat.

Felfigyeltem a mögöttem lévő tévére, és a bár is mintha kicsit elcsendesedett volna. Nicolette ugyanis csatornát váltott, és átkapcsolt a Celebkelepce című valóságshow-ra.

A műsor alapötlete nem volt túl eredeti. Egy rakás Zs-kategóriás celebet beköltöztetnek egy faházba, valahol az erdő közepén, ahol modern kényelmi eszközök nélkül kell boldogulniuk. A műsor leginkább a szereplők közötti drámázásról szólt, ahogy ott az erdőben szerencsétlenkedtek. Határozottan nem az a műsor volt, amit normál körülmények között néznék.

Engem – csakúgy, mint mindenki mást Bootleg Springsben – csak azért érdekelt, mert Leah Mae Larkin szerepelt benne.

Leah Mae közülünk való volt. Tizenkét éves koráig itt élt. Aztán a szülei elváltak, és az anyja elvitte magával. Ezután egy ideig még nyaranta visszajött – legalábbis addig, amíg fel nem fedezték, milyen szép, és modell lett belőle. Elhagyta a „Mae” nevet – most Leah Larkin néven ismerik az emberek.

Amikor annak idején még Leah Maenek hívták, ő volt az egyik barátom. Talán a legeslegjobb barátom.

Már hosszú ideje nem láttam őt. És nem arról volt szó, hogy gyerekes, viszonzatlan érzelmeket tápláltam iránta. Mostanra gyakorlatilag híresség lett. Csak azért érdekelt, mit csinál, mert nem mindennap látni a szomszéd lányt a tévében.

Fészkelődtem a széken, és a képernyőt bámultam. Leah Mae egy tükör előtt állt, és hosszú, szőke haját copfba kötötte. Világ életében az volt az álma, hogy egyszer a tévében szerepeljen. Meg sem tudom mondani, hány órát töltöttünk gyerekkorunkban azzal, hogy színdarabokat találtunk ki, amiket aztán el is játszottunk. Mindig beöltözött, körbe-körbe pörgött, és arról áradozott, hogy egyszer híres színésznő lesz.

A kamera váltott, és most a szereplőket mutatta, ahogy a közeli tóhoz mentek horgászni. Talán ez is egyike volt azoknak a feladatoknak, amiket teljesíteniük kellett. Minden héten kiszavaztak valakit a műsorból, és Leah Mae eddig még bent maradt.

Próbáltam nem figyelni, de folyton Leah Maet mutatták, ahogy ádáz küzdelmet folytat a horgászbottal. Úgy tűnt, mintha nem tudná, melyik végénél kell megfognia, de ezt egyszerűen nem akartam elhinni. Leah Mae bárkit lepipált, ha pecázásról volt szó, és ezt mindannyian tudtuk. Persze a mostani csillogó életvitele,
a fotózások és divatbemutatók mellett valószínűleg nem sok ideje maradt arra, hogy horgásszon. De végtére ez is csak olyan, mint a biciklizés. Ha egyszer megtanultad, nem felejted el.

A csónakban ülő fickó megkérdezte, kell-e segítség. Brock Winston. Az a gitáros nyálgép. A zenéje nem volt rossz, de az első pillanattól fogva utáltam, amikor megjelent a műsorban Leah Maevel. Valami színésznőcske volt a felesége, de folyton Leah Mae körül sündörgött, amit egy nős embertől nem várna az ember.

Rohadék celebek. Az az egy híres nő nem elég neki? Még egy másikkal is kavarnia kell?

Brock megjavította a horgászbotját, és a kamera ráközelített. Leah Mae a szemembe nézett, és megdöbbentett, amit láttam benne. Amikor kislány volt, mindig volt valami csillogás a szemében, amikor játszott. De ezt most nem láttam. A tekintete üres és élettelen volt. Még mindig gyönyörű volt ez a szempár, de ez már nem Leah Mae volt. Nem úgy nézett ki, mint akit egykor ismertem. Úgy festett, mint egy ketrecbe zárt lány, akit arra kényszerítettek, hogy mindenféle trükköt csináljon.

Leah Mae Brockra nézett, és a kamera ráközelített a férfira. Brock olyan pillantást vetett rá, amit túl jól ismertem. Az a bizonyos „ma éjjel meg akarlak dugni” tekintet volt. Minden férfinak megvan ez a nézése, és ha figyelünk, rögtön észrevesszük egymáson. Brock Winston pont így nézett Leah Mae Larkinra azon a hülye tévéképernyőn.

Visszafordultam a sörömhöz. Nem voltam kíváncsi a folytatásra.

– Fogadok, hogy azok ketten azonnal egymásnak esnek, amikor nem forog a kamera – szólalt meg Rhett Ginsler a hátam mögött.

– Úgy gondolod? – kérdezte Trent McCulty.

– Kurvára biztos – felelte Rhett. – Most játssza itt az agyát, de fogadok egy tízesbe meg egy üveg holdfénybe, hogy éjszakánként az a Brock gyerek karmolgatja.

Megfeszültek az izmaim, és még szorosabban markoltam a sörösüveget.

– De az is lehet, hogy csak a kamera előtt teszi magát – mondta Trent.

– Meglehet – vont vállat Rhett. – De Leah Mae egy figyelemre éhes kis ribanc, ezt mindenki tudja.

Olyan gyorsan pattantam fel, hogy a bárszék egy hatalmas csattanással felborult. Gőzöm sincs, hogy történt, de egy pillanattal később már Rhett és Trent mögött álltam, ökölbe szorított kezekkel.

– Azt ajánlom, hogy fogd be azt a mocskos pofádat, és ne mondj ilyeneket róla – horkantam fel.

Mielőtt befejezhettem volna a mondatot, Bowie és Gibs már mellettem termettek, készen arra, hogy beavatkozzanak. Valószínűleg nem tudták, miért húztam fel magam ennyire, de nem is nagyon érdekelte őket. Mi így működtünk. Támogattuk egymást. Lehet, hogy később még jól elkalapálnak, ha belekeverem őket valamibe – bár általában Gibson volt az, aki belerángatott minket hülyeségekbe, nem én. Kész voltam vállalni a következményeket. Senki nem nevezheti Leah Maet ribancnak. Legalábbis nem a jelenlétemben.

Rhett szembefordult velem.

– Neked meg mi a franc közöd van hozzá?

– Az, hogy ő is közülünk való.

Rhett felhorkant, és kortyolt egyet a söréből.

– Meglehet. De mióta nem tolta már ide a képes felét?

– Az nem számít – mondta Bowie, és Gibson egyetértően morgott egyet. – Jamesonnak igaza van.

– És, talán tenni akarsz az ügyben valamit? – kérdezte Rhett.

Mindenki minket nézett. Kirajzolódtak a határvonalak. Pár srác ácsorgott a közelben, egyértelműen Rhett oldalán. Nem mintha érdekelt volna. Jonah Gibson jobbján állt. Nem itt nőtt fel, de megértette, mi a szitu.

– Tuti, hogy nem nézem tétlenül – mondtam.

Rhett leszállt a bárszékről. Nagyjából egyforma magasak voltunk – belenézett a szemembe. Én visszanéztem rá, komor volt az arcom, az állkapcsom megfeszült.

– Ha verekedni akartok, húzzatok el innen – förmedt ránk Nicolette.

– A fenébe – sóhajtott Scarlett.

Láttam, hogy Devlin Bowie mellé lépett. Feltűrte az ingujját, közelebb hajolt, és halkan megszólalt.

– Vigyázzatok, srácok, nehogy bajba keveredjetek!

– Bootlegben így működik az igazságszolgáltatás, Dev – mondta Bowie, miközben a szemét le sem vette Rhett és Trent párosáról.

– Persze, tudom – felelte Devlin.

Nem vagyok hülye. Nem igazán bölcs dolog először ütni. De ha nem én ütök először…

– Egyébként is, mi a francért lógsz itt, Rhett? – kérdeztem.
– Nem a barátnődet kéne inkább szemmel tartanod?

– Ezzel meg mire célozgatsz? – kérdezte Rhett.

Vállat vontam.

– Azt csiripelik a madarak, hogy Misty Lynn Wade Zirkellel kavar. Gondolom, kevés vagy neki, másutt kellett keresgélnie.

– Te rohadt szemét! – Rhett ökölbe szorította a kezét, és teljes erejéből hátralendítette, én meg hagytam, hogy eltaláljon. Az államat érte az ütés.

Csak erre vártam, az öklöm egyenesen az orrán landolt. És akkor elszabadult a pokol. Rhett az arcához kapott, felordított, az állán csorgott le a vér. Gibson és Bowie is belevetette magát a küzdelembe, ütöttek-vertek mindenkit, aki szembe mert szállni velük. Még Dev és Jonah is derekasan kivette a részét.

A csetepaténak gyorsan vége lett, és hagytam, hogy valaki elrángasson. Rhett miatt maximálisan elégedett voltam. Úgy tűnt, komolyabb sérülés nem történt Rhett vérző orrán kívül, és valószínűleg Trent is egy szép kis monoklival megy majd haza.

Gibson az ujjait ropogtatta. A többiek még vetettek egymásra pár dühös pillantást, majd mindenki visszaült a helyére.

– Jameson, mégis mi a fenét műveltél? – kérdezte Scarlett. Megérintette az államat, és alaposan szemügyre vette, hogy megsérültem-e.

– Csak emlékeztetnem kellett Rhettet valamire, ennyi az egész – válaszoltam, és elrántottam az államat. – Na, én léptem. Sziasztok.

– Ezt már korábban is megtehetted volna. Ha annyira haza akartál menni, egyszerűen elhúzhattál volna. Tök fölösleges volt ez a pofozkodás – kiáltott utánam Scarlett.

Kisétáltam, ügyet sem vetettem a rám szegeződő tekintetekre. Igen, egy kocsmai verekedés azt jelentette, hogy az emberek néznek – és beszélnek. Bár egy kis péntek esti balhé a Vesztegzárban elég tipikusnak számított. De azért azt mégsem tűrhettem, hogy az a semmirekellő mocsadék, Rhett Ginsler így beszéljen Leah Maeről. Régen a barátom volt, és ez még mindig jelentett nekem valamit. Emlékeztetnem kellett azt a bunkót, mi is az a jó modor.

Miután hazaértem, végigpörgettem Leah Mae Instagram-oldalát. Ez lett az új szokásom mostanság. Hülye szokás, tudom jól. Akkor sem volt köztünk semmi, amikor Leah Mae még csak egy „normális, hétköznapi” lány volt, aki a nyarakat az apjánál töltötte. Most meg eleve esélytelen volt a dolog.

2. fejezet

LEAH MAE

A táj zöld és barna elmosódott foltjai suhantak el mellettünk. Már nagyon vártam ezt az utat – ezer éve nem jártam erre –, de most állandóan a Celebkelepce tegnap esti epizódja járt a fejemben.

– Hogy tehették ezt velem? – kérdeztem.

Kelvin mindkét kezét a bérelt autó kormányán tartotta, a telefonja a műszerfalon levő tartóban pihent, és a térkép a Bootleg Springs felé vezető utat mutatta. Ralph Lauren ing és szürke szövetnadrág volt rajta, az orrán pedig egy Versace napszemüveg csücsült. Én voltam a modell, de Kelvin Graham is úgy nézett ki, mintha kollégák lennénk. Igazából ő is így kezdte, amikor még tizenhat éves volt. Olyan igazi Abercrombie & Fitch-stílusú szépfiú volt: sötét haj, mogyoróbarna szemek. Izmos testalkat. Tökéletes megjelenés.

De sokkal jobban izgatta a modellkedés üzleti oldala, mint a kamerák előtti szereplés. Nem az a típus volt, aki szereti, ha megmondják neki, mit tegyen. Most már saját ügynöksége volt – az én karrierem mellett még több tucat másik modellét is irányította –, így aztán kedvére növeszthetett borostát, vágathatta a haját, vagy felszedhetett pár kiló izmot, senki nem szólhatott bele, mit csinál.

– Édesem, csak túlreagálod ezt az egészet – mondta rám sem nézve. – Mindketten tudtuk, hogy úgy fogják beállítani, mintha te és Brock flörtölnétek egymással.

– De nem is flörtöltünk – mondtam. – És a nyakamat rá, hogy azt a horgászbotot is megmókolták, hogy pont nálam törjön el. Tudok horgászni, és idiótát csináltak belőlem.

– De remekül néztél ki – mosolygott rám.

Lenéztem a telefonomra. A pletykalapok mind azon spekuláltak, hogy vajon lesz-e valami Leah Larkin és Brock Winston között a Celebkelepcében. Vajon Leah elhódítja-e a Brockot az édes kis tündibündi feleségétől, Maisie Millertől?

Hányni tudtam volna ettől az egésztől. Brock jó fejnek tűnt a forgatás alatt, de még ha mindketten egyedülállók lettünk volna, akkor sem érdekelt volna. Túl lapos volt. Túl egysíkú. Szép énekhangja volt, de nem írt saját zenét. Nem volt valami kreatív. Miután időt töltöttem vele a forgatáson, viszonylag biztos voltam benne, hogy soha nem volt egy eredeti gondolata sem.

És Brock határozottan nem volt egyedülálló. Köztudott volt, hogy összejöttek Maisie Millerrel, amikor mindketten zsűritagok voltak a Talent USA tehetségkutató sorozatban. Az egész ország imádta az édes kis pillantásokat és suttogó flörtöléseiket a kamera előtt. Amikor a paparazzik egy eldugott kis bisztróban lekapták őket csókolózás közben, mindenki megőrült. Az emberek szurkoltak nekik, hogy szerelmesek legyenek, és amikor ez megtörtént, olyan volt, mintha a világ végre megkapta volna a „boldogan éltek, míg meg nem haltak” történetet, amit annyira várt.

Most pedig mindenki azt jósolta, hogy én leszek a „gaz csábító”. A nő, aki tönkreteszi a tökéletes szerelmi történetet.

Hát nem így történt. A forgatás már befejeződött, és tudomásom szerint Brock visszament Los Angelesbe Maisie-vel. Hallgattak a közösségi médiában, akárcsak a stáb többi tagja. A szerződésünk szigorúan megszabta, mit fedhetünk fel és mit nem, amíg az összes epizód le nem megy a tévében, így az volt a legegyszerűbb, ha egy ideig meghúzzuk magunkat.

A bal kezem gyűrűsujján lévő gyűrűre pillantottam. Én sem voltam egyedülálló, bár ez még nem volt publikus. Kelvin ragaszkodott hozzá, hogy tartsuk titokban az eljegyzésünket mindaddig, amíg a Celebkelepce utolsó adása is képernyőre kerül. Amíg ment a műsor forgatása, nem viseltem a gyűrűmet, és még senkinek sem mondtuk el, kivéve anyámat és mostohaapámat. Ők pedig tisztában voltak vele, hogy titokban kell tartaniuk.

Most pedig épp hazafelé tartottunk, hogy elmondjuk apámnak.

Bootleg Springsben, Nyugat-Virginiában nőttem fel, és a szüleim válása után a nyarakat mindig apánál töltöttem. Rengeteg szép emlékem van Bootlegről. Hosszú napok, amikor nem csináltunk mást, csak hevertünk a napon, limonádét és jeges teát szürcsölve. Ugráltunk a tóba, ami olyan meleg volt, mint a fürdővíz. Nagyokat bóklásztunk az erdőben. Naplementekor mentünk csak haza, éhesen, koszosan és fáradtan.

Tizenhat éves korom óta nem jártam Bootleg Springsben. Az volt az a nyár, amikor Callie Kendall eltűnt. Velem egyidős volt, és ő is mindig Bootlegben töltötte a nyarat. Amint anyám meghallotta az eltűnéséről szóló híreket, azonnal hazarendelt Jacksonville-be.

Nem sokkal később beindult a modellkarrierem. Mindig voltak meghallgatások és castingok, fotózások és divatbemutatók. Gyorsan történtek a dolgok, és az életem szinte egyik napról a másikra fenekestül felfordult. Egyszerűbb volt, ha apa látogatott meg engem, bárhol is voltam, mint ha én utaztam volna Nyugat-Virginiába.

De idén apám nem volt jól. Bár évekkel ezelőtt leszokott a bagóról, állandóan volt valami gond a tüdejével. Tavaly télen tüdőgyulladással került kórházba, de már csak akkor szólt nekem, amikor hazaengedték. Még mindig mérges voltam rá, amiért eltitkolta, de azzal védekezett, hogy nem akarta, hogy aggódjak.

Végtére is az apám. Természetes, hogy aggódtam érte.

Szörnyen éreztem magam, amiért nem jöttem hamarabb meglátogatni. De elkezdődött a Celebkelepce forgatása, meg ott voltak a fotózások is. Most azonban egy jó ideig üres volt a naptáram, mert Kelvinnel éppen azt tervezgettük, hogyan tovább. Ki akartam használni a ritka szabadidőt, és egyébként is be akartuk jelenteni az eljegyzésünket, ezért úgy döntöttem, ideje végre ellátogatni Bootleg Springsbe.

Bár már ezer éve nem jártam itt, mégis minden ismerős volt. Ahogy beértünk a városba, mintha visszaléptünk volna az időben.

– Ez most komoly? – kérdezte Kelvin hüledezve, amikor megpillantotta az első épületeket.

– Micsoda? – kérdeztem.

Levette a napszemüvegét.

– Ja, semmi. Csak… azt mondtad, hogy egy kisváros Nyugat-Virginiában. De nem igazán fogtam fel, hogy ez tényleg egy kisváros Nyugat-Virginiában.

– Jaj, ne légy már ilyen sznob, Kelvin. Olyan bájos ez a hely!

– Én speciel nem ezt a szót használnám – mondta. – De legyen.

Forgattam a szemem, és kibámultam az ablakon. Az apám házához a város szélén vezetett az út. Majd később körbevezetem Kelvint. Abból, amit eddig láttam, Bootleg Springs nagyjából ugyanolyan volt, mint ahogy az emlékezetemben élt. Apa mesélte, hogy a város sokat fejlődött, mióta a turisták felfedezték a meleg vizű forrásokat. De még mindig őrizte a jól ismert báját.

Apa körülbelül öt percre lakott a várostól. Kelvin kérdőn nézett rám, amikor rákanyarodtunk a kavicsos útra, de nem fűzött hozzá kommentárt. Végigzötykölődtünk a hosszú úton, aztán előbukkant a ház.

Kicsit kopottabb volt, mint ahogy az emlékezetemben élt. A deszkák megfakultak, és a tornác is kissé megsüllyedt, amit korábban nem vettem észre.

Széles mosoly terült el az arcomon, amikor megpillantottam apát. Ott ült a régi hintaszékében a tornácon, ahogy mindig is. Kelvin leállította az autót, én pedig kiugrottam.

– Szia, apa!

Összeszorult a szívem, amikor láttam, milyen lassan kászálódik fel a székéből. És majdnem elsírtam magam, amikor megláttam az orra alatti csövet, ami egy oxigénpalackhoz csatlakozott.

– Leah Mae, napsugaram – mondta, és kitárta a karját. A haja most már inkább ősz volt, mint szőke, és a szeme sarkában meg a homlokán lévő ráncok elmélyültek. Egy kifakult csíkos ing meg egy jobb időket látott farmernadrág volt rajta.

Felmentem a nyikorgó lépcsőn.

– Apa, nem is mondtad, hogy oxigént használsz.

– Ja, ez? – kérdezte, és megrántotta az átlátszó gumicsövet. – Semmiség. Csak egy kis extra segítség. Már nem sokáig lesz rá szükségem.

Belebújtam az ölelésébe, és meglepődtem, hogy szinte átérik a karjaim. Apa mindig nagy ember volt – magas, széles mellkasú, és a kemény fizikai munkának köszönhetően vastagok voltak a karjai. A magassága nem változott – én százhetvennyolc centi vagyok, de a maga százkilencvenhárom centijével még mindig kislánynak éreztem magam mellette. De mintha lefogyott volna – vagy az életkora, vagy a betegsége miatt.

Még csak ötvennégy éves volt – túl fiatal ehhez.

– Olyan jó látni téged – mondtam, miközben kibontakoztam az ölelésből. Mögöttem megnyikordult a lépcső Kelvin léptei alatt. – Apa, ő itt Kelvin Graham. Kelvin, ő az édesapám, Clay Larkin.

Apa arcáról eltűnt a mosoly, és kiegyenesedett. Legalább nyolc centivel magasabb volt Kelvinnél, és úgy tűnt, ezt ki is akarta használni.

– Mr. Larkin – üdvözölte udvariasan Kelvin, és kezet nyújtott.

Apa egy pillanatra habozott, mielőtt kezet fogott volna vele.

– Szóval maga Kelvin.

Kelvin rám pillantott, mintha nem tudná, hogyan reagáljon.

– Igen, nos, örülök, hogy végre megismerhetem. Azt hiszem, legutóbb, amikor meglátogatta Leah-t, üzleti úton voltam.

– Gondolom – mondta apa.

Számítottam rá, hogy apa eleinte kicsit hűvös lesz Kelvinnel. A bootlegi apák már csak ilyenek. Hamarosan majd felenged.

Legalábbis bíztam benne.

– Apa, bejöhetünk? Hosszú volt az út a repülőtértől.

Apa mosolya visszatért.

– Hát persze, drágám. Gyertek beljebb.

Kelvin zsebre tett kézzel, óvatos pillantással mérte végig a régi házat, miközben apa bebotorkált, maga után húzva az oxigéntartályát.

A ház tiszta és otthonos volt, a sarokban fatüzelésű kályha és egy kopott kanapé állt, rajta takaróval. Enyhe fenyő és fahéj illata terjengett a levegőben. Pár kép lógott rólam a falon, gyerekkori fotók különböző keretekben.

Apa odament a régi bőrfoteléhez, és lassan leereszkedett rá. Pár pillanatba telt, mire kényelmesen elrendezte a csöveket. Kelvin követett, de állva maradt, míg én leültem a kanapéra.

– Szép a ház – jegyeztem meg. – Betsy Stirling még mindig besegít?

– Igen, Betsy rendszeresen beugrik – felelte. – Megnézi, mi van velem, és segít rendben tartani a helyet.

Apa eleinte mereven elzárkózott attól, hogy valakit felfogadjunk, aki segít neki a ház körüli teendőkben, de a kórházi kezelése után ragaszkodtam hozzá. És Betsy Stirling tökéletes választás volt. Részmunkaidős ápolónőként dolgozott a Bootleg Springs Klinikán, és épp valami mellékállást keresett, hogy elfoglalja magát. Segített apának bevásárolni és rendben tartani a házat, és odafigyelt az egészségi állapotára is. Nagyon megnyugtatott, hogy ott volt mellette.

– Meddig maradtok a városban? – kérdezte apa.

– Pár napig – felelte Kelvin.

Felnéztem Kelvinre, és felhúztam a szemöldököm. Csak egy hét múlva repül a gépünk Los Angelesbe. De mivel Kelvin ragaszkodott hozzá, hogy Pittsburghből repüljünk ki-be – mintha bármi gond lenne a nyugat-virginiai repterekkel –, péntek délután el kell mennünk Bootleg Springsből. Azért az mégis több, mint „pár nap”.

– Valójában péntekig maradunk.

Kelvin megköszörülte a torkát, de nem vitatkozott velem.

– Nos, apa, van valami, amit szeretnénk elmondani neked Kelvinnel. – A szívem egyre hevesebben vert, az ujjaim bizseregtek. Nem tudtam, miért vagyok ilyen ideges attól, hogy közölnöm kell vele, férjhez megyek. Anyával nem volt ilyen gondom. Nála biztosan tudtam, hogyan fog reagálni. De apa? Vele bármi megtörténhet. És olyan törékenynek tűnt, nem akartam túlságosan sokkolni.

– Hallgatlak – mondta, és a kezét a combjára tette. A tekintete egy pillanatra Kelvinre siklott, aztán újra rám nézett.

– Szóval, tudod, Kelvin és én már pár éve együtt vagyunk – kezdtem. – És most úgy döntöttünk, összeházasodunk.

– Hm – mondta apa. – Valóban?

– Igen – feleltem, igyekeztem vidámnak maradni. – Még nem beszélhetünk róla nyilvánosan, de szerettük volna elmondani neked, amíg itt vagyunk.

Apa összefonta a karját, és szigorúan nézett Kelvinre.

– Megkérted a kezét?

Kelvin pislogott.

– Hogy megkértem-e a kezét? Úgy döntöttünk, hogy összeházasodunk, és kész.

– Nem felejtettél el valamit, fiacskám? – kérdezte apa.

– Nem igazán értem, mire céloz.

– Nem emlékszem, hogy valaha is eljöttél volna hozzám, hogy engedélyt kérj tőlem – mondta apa.

Kelvin összehúzta a szemöldökét, és elmosolyodott.

– Hát tényleg nem tettem, de ez azért elég régimódi szokás, nem gondolja?

– Errefelé ez így szokás – mondta apa.

– Rendben… – felelte Kelvin. – De Leah egy huszonnyolc éves nő, nem egy kis csitri, akit hozománnyal adnak férjhez.

– Apa – mondtam, és a térdére tettem a kezem –, Kelvin nem tudta, hogy ez ennyire fontos neked. Ez ma már nem szokás. Az én hibám, meg kellett volna mondanom neki.

Apa mélyen a szemembe nézett, tekintete szinte áthatolt rajtam.

– Te tényleg hozzá akarsz menni ehhez a férfihoz?

– Hát, igen.

Nem vette le a szemét rólam, az arcomat fürkészte. Próbáltam nem fészkelődni. Sóhajtott, mintha valami kellemetlen dologba kellene beletörődnie.

– És mikorra terveztétek az esküvőt?

– Még nem tűztünk ki konkrét dátumot.

– Az időbeosztásunktól függ – mondta Kelvin. – Valószínűleg nem lesz időnk semmi nagy felhajtásra. Arra gondoltam, hogy a Celebkelepce sugárzása után elugorhatnánk Vegasba.

Meglepetten néztem Kelvinre. Eddig még nem említette, hogy Vegasban akar házasodni.

– Nem is akarsz esküvőt?

– Bébi, attól még lesz esküvőnk – mondta. – De így könnyebb olyan időpontot találni, ami mindkettőnknek belefér a zsúfolt programjába. Nem lenne jó buli, ha Elvis adna össze bennünket?

Tátva maradt a szám.

– Határozottan nem.

Elmosolyodott.

– Tudod, mit? Igazad van. Ha nagy esküvőt tartunk, az remek PR-lehetőség lenne. Eladhatnánk az esküvői fotók jogát.

Csak bámultam rá.

– Nem fogjuk eladni az esküvői fotók jogait. Miről beszélsz?

– Örülök, hogy felhoztad a témát – mondta Kelvin. – Őrültség lenne kihagyni. Mekkora lehetőség! El is kell kezdenünk mindent megtervezni, ha ki akarjuk használni, hogy a show miatt most az érdeklődés középpontjában vagy.

Azzal kiment a házból, közben előhúzta a telefonját. A szúnyoghálóajtó nagyot csattant mögötte.

– Ez most komoly? – kérdezte apa.

Sóhajtottam.

−Tudom, kicsit… opportunistának tűnik. De ő már csak ilyen. Ezért olyan sikeres.

Apa felvonta a szemöldökét. Nem igazán vette be.

– Ő csak… nem az a tipikus bootlegi férfi – mondtam.

– Hát nagyon nem az.

– De ez nem jelenti azt, hogy ne lennének jó tulajdonságai – mondtam. – Csak egy kicsit más, mint amit megszoktál.

– Leah Mae, láttam, milyen emberek között mozogsz mostanában – mondta apa. – Simlis nagyvárosi népek. Behízelgő a modoruk. Az igazat megvallva soha nem bírtam őket. De ez a te álmod, és én büszke vagyok rád. És ha ez az, amit szeretnél, akkor örülök neked.

– Kösz, apa. – Megszorítottam a kezét. – Figyelj, mi lenne, ha bevinném Kelvint a városba, és körbevezetném? Hozunk vacsit mindannyiunknak, aztán bejelentkezünk a szállásunkra. Kell valami a boltból?

– Nem, megvagyok.

Nem hittem neki. Veszek neki pár dolgot, biztos, ami biztos.

– Nemsokára visszajövünk.

Felálltam, és Kelvint a tornácon találtam, éppen valamit pötyögött a telefonján. Valószínűleg az asszisztensének írt, hogy nézzen utána a lehetséges esküvői helyszíneknek. Ismét felsóhajtottam. Kelvin mindig teljes sebességgel haladt előre. Talán inkább örülnöm kellett volna, hogy ilyen gyorsan feladta azt az ostoba ötletet, hogy Vegasban házasodjunk össze. Nem mindig változtatta meg ilyen gyorsan a véleményét.

– Gyere, menjünk be a városba – mondtam. – Hozunk valami vacsorát.

– Lehet itt valahol paleo meg gluténmentes kaját kapni?

Visszafogtam magam, hogy ne sóhajtsak fel újra. Ennek nagyjából zéró esélye volt, de nem akartam kiábrándítani a szülővárosomból, mielőtt még látott volna valamit belőle. Egyébként is csak divatdiéta-őrült volt; semmiféle ételintoleranciája nem volt.

– Gőzöm sincs. Majd meglátjuk.

Visszaültünk az autóba, és elindultunk a városba.

3. fejezet

JAMESON

A Pop In tömve volt vásárlókkal. Ez ilyenkor megszokott dolog, főleg szombatonként. Nyáron Bootleg tele van turistákkal, akik többnyire a tó körüli kis faházakban szállnak meg. Beslisszantam, és azt terveztem, hogy gyorsan megveszem, ami kell, és már ott sem vagyok.

Mára az állam is rendbe jött. Rhett nem ütött akkorát. A testvéreimtől kaptam már ennél rosszabbat is, nem is egyszer. Még csak be sem kékült.

Átvágtam a bolton, és összeszedtem gyorsan, amire szükségem volt. Nem volt sor a pénztárnál, így a pultra tettem a vásárolt dolgokat, és elővettem a tárcámat. Opal Bodine állt a kasszánál.

– Szia, Jameson – üdvözölt.

– Szia, Opal.

– Csak ennyi?

Végignéztem a cuccokon, amiket vettem.

– Most, hogy mondod, valami édes jól jönne. Van valamid?

– Hogyne lenne – mondta. – Van még két fahéjas csigám, ha érdekel.

Azon gondolkodtam, hogy megvegyem-e mindkettőt, és vigyem el az egyiket Jonah-nak, de ő úgyis azt fogja mondani, hogy ne együnk annyi cukrosat. Viszont ha megveszem mindkettőt, és ő nem eszi meg az övét, akkor kénytelen leszek megenni azt is.

– Oké, elviszem mindkettőt.

– Rendben – mondta. – Máris hozom.

Valaki hozzám ért, ahogy elment mellettem, és összerezzentem. Utálom, amikor az emberek ezt csinálják. A bolt nem annyira kicsi; semmi szükség nincs arra, hogy valaki nekem jöjjön. Odapillantottam, de nem volt ismerős az illető, és amúgy is kifelé tartott. Megvontam a vállam, és azt néztem, hogy Opal jön-e már a fahéjas csigáimmal.

Egy lány állt be mögém a sorba, és kétszer is megnéztem, mert nem akartam hinni a szememnek, az állam majdnem leesett. Vagy legalábbis leesett volna, ha képes lenne ilyesmire. Leah Mae Larkin volt az.

Magas volt és karcsú, hosszú lábai szinte végtelennek tűntek. Hosszú, hullámos szőke haja leomlott a vállára. Mézbarna bőre ragyogott, az orrán néhány szeplő ült. Csillogó szeme olyan hihetetlenül zöld volt, hogy az ember kétszer is megnézte.

Nagyot nyeltem, és hirtelen semmi nem jutott az eszembe, csak bámultam bambán.

– Jameson?

A hangja lágy volt és dallamos, és amikor mosolygott, észrevettem a kis rést a két első foga között. Mindig is ott volt – utálta is nagyon –, de modellként ez lett a védjegye.

– Sz-szia, Leah Mae – mondtam, és szégyelltem, hogy milyen rekedtes a hangom. Nem volt szokatlan, hogy egy csinos lány közelében kissé zavarba jöttem, de ez teljesen más volt.

– Jameson Bodine? – kérdezte, mintha nem akart volna hinni a szemének.

Észrevettem, hogy az akcentusa eltűnt. Már a műsorban is feltűnt, de itt, Bootleg Springsben még jobban kirítt a beszédében megjelenő északi akcentus.

– Igen – mondtam. Szép munka, te idióta. Ez ám a végzetes vonzerő, tuti leveszed a lábáról.

– Hűha, ezer éve nem láttalak – mondta Leah Mae, és végigmért.

Most nagyon jól jött, hogy eljártam edzeni Jonahval és Devlinnel. Alapból is jó formában voltam, de mostanra felszedtem némi izmot is.

Nem mintha számított volna. Ő Leah Mae volt, nem egy szimpla lány, akit le akartam nyűgözni.

Jó lett volna valamit mondani, de cserben hagytak a szavak. A francba! Gyakran előfordult velem ilyesmi. A fejemben egymást kergették a gondolatok, csak néha a szavak nem akartak eljutni az agyamból a számba.

Mit tenne most Gibson? Nem, ő nem jó példa. Bowie? Á, Bowie egyszerűen úgy tenne, mintha nem érdekelné. Jonah-nak ezt az oldalát még nem igazán ismertem, szóval fogalmam sem volt, ő hogyan kezelné a helyzetet. És Dev… nos, ő szerelmes a húgomba, szóval furcsa lenne ilyen helyzetbe képzelni.

A rohadt életbe! Még mindig képtelen voltam kinyögni egy értelmes szót.

– Bizony, jó rég találkoztunk – mondtam végül.

– Hogy vagy?

Hát, az apám meghalt, és most ő az egyik gyanúsított Callie Kendall ügyében. Ne, ezt inkább ne mondd! Jézusom, Jameson, mit bénázol már?

– Öhm, megvagyok. És te?

– Kösz, jól vagyok – felelte. – Kíváncsi voltam, hogy összefutunk-e, amíg itt vagyok.

– Gondolom, az apádat látogatod meg.

Bólintott, és megigazította a karjában tartott dolgokat.

– Igen, ma érkeztem.

– Hadd segítsek. – Elvettem tőle a vekni kenyeret, a fél gallon tejet, és még pár dolgot. A könyökömmel félretoltam a saját cuccaimat, hogy helyet csináljak az övéinek a pulton.

– Ó, köszi – mondta.

Rám mosolygott, és a szívem kihagyott egy ütemet. Meglepődtem, hogy nem estem össze ott helyben, a Pop In közepén. Lehet tovább élni, ha a szíved felmondja a szolgálatot?

– Igazán nincs mit.

Még egy pillanatig ott álltam, képtelen voltam eldönteni, hogy most hálás legyek-e Opalnak azért, hogy ilyen lassan végzi a dolgát. Nem igazán akartam abbahagyni a beszélgetést Leah Maevel – bár erős barokkos túlzás lenne ezt a szerencsétlenkedést beszélgetésnek nevezni. Állati béna voltam, és jó lett volna, ha valaki gyorsan véget vet a szenvedésemnek.

– Nézem a műsorodat – mondtam.

– Tényleg?

Bólintottam.

– Persze. Az egész város nagyon büszke rád.

– Ó, igen, a város – mondta.

– Nem mindennap látni egy bootlegit a tévében.

A füle mögé tűrte a haját.

– Nahát, meg sem fordult a fejemben, hogy itt mindenki nézi.

– Bizony, és mindenki nagyon izgatott. A Vesztegzárban is megy, és úgy hallottam, hogy páran közös tévénézős esteket is szerveztek.

Az arca halvány rózsaszínre váltott, és az alsó ajkába harapott. Mindig ezt csinálta, ha ideges volt.

– Azt hiszem… remélem, mindenkinek tetszett.

– Mondhatni igen. – A vállamban enyhült a feszültség, és a szavak is könnyebben jöttek, ahogy kezdtem kicsit ellazulni. – Érdekes volt látni, hogyan boldogulsz, még akkor is, ha messze vagy.

Megint rám mosolygott, és ezúttal én is visszamosolyogtam.

Ekkor egy férfi lépett oda hozzá, és a mosoly azonnal lehervadt az arcomról. Sötét haja és markáns álla volt. Enyhe megvetéssel pásztázta végig a boltot. Azokra a gazdag turistákra emlékeztetett, akik átsuhantak a városon, azt gondolva, hogy jobbak nálunk, helyieknél. Az öltözéke alapján inkább egy irodában lenne a helye, nem egy kis vegyesboltban, egy ilyen eldugott városkában, mint a miénk.

– Minden megvan, bébi? – kérdezte.

Szorosan Leah Mae mellett állt, és ekkor vettem észre, amit eddig elszalasztottam: gyűrű volt az ujján.

Tévedtem, amikor azt hittem, korábban megállt a szívem. Nem állt meg. Szépen tovább vert, ütemesen. De most tényleg megállt. Teljesen elnémult a mellkasomban.

Gyorsan végigmértem a fickót. Nem viselt gyűrűt, ami két dolgot jelenthetett: vagy még nem házasok, vagy házasok, csak ő egyszerűen nem hord gyűrűt. Ha az utóbbi, akkor egy igazi seggfej. Ha az előbbi, akkor talán van még némi remény.

Remény? Ugyan mire? Hogy Leah Mae és én újra összemelegszünk tizenkét év után? Hogy szépen elmegyünk innen együtt, és nosztalgiázunk a gyerekkorunkról? Vagy azokról a nyarakról beszélgetünk, amikor tinédzserek voltunk, és én túlságosan félénk voltam ahhoz, hogy közeledjek hozzá?

Miért is tettem volna? Leah Mae és én csak barátok voltunk. Mindig is.

A francba, már megint nem beszéltem túl sokat. Hol a csudában van már Opal?

– Kelvin, ő itt Jameson Bodine – mondta Leah Mae rám mutatva. – Együtt nőttünk fel.

Mintha Kelvin csak most vett volna észre. Egy gyors pillantással végigmért. Nem voltam olyan elegáns és kifinomult, mint ő. De tiszta pólót és rendes farmert viseltem – semmi olyat, amit a műhelyben szoktam hordani. Azok állandóan kilyukadtak itt-ott a hegesztéstől.

– Jameson, ő pedig Kelvin Graham – tette hozzá Leah Mae.

– Leah vőlegénye – mondta Kelvin.

Leah Mae úgy nézett rá, mintha meglepte volna az, amit mondott.

Kelvin felém biccentett.

Úgy döntöttem, hogy én leszek a nagyvonalúbb, és kezet nyújtok. Néhány dolgot úriemberként kell kezelni.

– Örülök, hogy megismerhetlek.

Kelvin határozottan rázta meg a kezemet, éppen amikor Opal végre megjelent. Leah Maere és Kelvinre nézett, majd vissza rám, és megvonta a vállát.

– Bébi, ez az egyetlen bolt ebben a városban? – kérdezte Kelvin Leah Maet, miközben Opal elkezdte beütni a vásárlásaimat.

Hátat fordítottam nekik, és kotorászni kezdtem a zsebemben, hogy elővegyem a pénzt. Nem figyeltem, miről beszélgettek. Fizettem, és Opal a kezembe nyomta a szatyrot.

– Remélem, még találkozunk, Jameson – mondta.

Már majdnem kimentem anélkül, hogy bármi mást mondtam volna, de a büszkeségem felülkerekedett. Valamit akartam még mondani Leah Maenek, és nem akartam csak úgy elmenni. Megálltam, visszanéztem, és találkozott a tekintetünk.

– Tudom, hogy a horgászbot nem a te hibád volt – mondtam. – Úgy tűnt, babráltak vele, ha szabad megjegyeznem.

Lassan bólintott.

– Igen, köszönöm.

– Jó volt újra látni, Leah Mae – mondtam. – Érezd jól magad itthon!

A mosolya beragyogta az egész világot.

– Köszönöm, Jameson. Jó újra látni téged is.

A szatyromat szorongatva bólintottam, és az ajtó felé fordultam. Mivel úriember voltam, visszanéztem a vállam fölött, és odabiccentettem a vőlegényének.

– Kevin.

– Kelvin a…

Az ajtó becsukódott mögöttem, mielőtt befejezhette volna a mondandóját, ha egyáltalán akart még mondani valamit.

A szívem majd’ kiugrott a helyéről, amikor beültem a teherautómba, és a bevásárlószatyromat áttettem az anyósülésre. Tényleg Leah Mae Larkint láttam az előbb a Pop Inben? Vagy egy különös és szörnyű álomba csöppentem, ahol a gyerekkori barátom volt a leggyönyörűbb nő, akit életemben láttam, és egy másik férfi gyűrűjét viselte?

A fenébe! Nem álom volt, de minden más stimmelt.

Megráztam a fejem, mintha ezzel szabadulni tudnék a kábulatból. Össze kell szednem magam. Természetesen tudtam, hogy előbb-utóbb bele fogok botlani Leah Maebe. Az apja itt élt, így megvolt az esélye, hogy valamikor visszajön látogatóba. És már elég idősek voltunk ahhoz, hogy valamelyikünk el legyen jegyezve, vagy házas legyen.

Nem mintha engem ilyen veszély fenyegetett volna. Gimiben egy ideig jártam Cheyenne Hastingsszel, de Cody Wyatt miatt faképnél hagyott. Aztán randiztam még pár lánnyal, de egyik kapcsolat sem tartott sokáig. Aztán ott volt még Willa Sawyer is. De az sem volt igazán komoly. Hozzá mindig fordulhattam, amikor szükségem volt rá, de egyikünknek sem voltak túlzott elvárásai a másikkal szemben. Tudtuk, hogy nem fog örökké tartani.

Szóval Leah Mae itt van, és menyasszony. Nincs is ezzel semmi baj. Örülnöm kellene. Végtére is a barátom. Nem kellene örülnöm a barátaimnak, ha valami jó dolog történik velük?

De amit éreztem, az minden volt, csak nem öröm, amint hazafelé menet eluralkodott rajtam.

4. fejezet

LEAH MAE

A nap beragyogta a bérelt faházunk aprócska konyháját. A mosogatónál álltam, és a tavat bámultam. Beutaztam a világot, és őszintén mondom, semmi sem ér fel egy nyugat-virginiai hegyi tó látványával. Különösen egy nyári napon. A víz szikrázott, a fák levelei lustán ringatóztak a szellőben. Kinyitottam az ablakot, hogy beengedjem a friss, tiszta levegőt, behunytam a szemem, és vettem egy mély levegőt.

Kelvin a laptopja előtt ült a konyhaasztalnál. Elvileg szabadságon voltunk a héten, de neki fogalma sem volt, mit jelent a pihenés. Reméltem, hogy kicsit jobban ellazul majd, de eddig ugyanolyan elfoglalt volt, mintha még mindig Los Angelesben lennénk.

Pár napja már itt voltunk, és élesen belém hasított a gondolat, hogy péntek délután indulnunk kell. Olyan rövid idő van már csak hátra. Úgy éreztem, mintha még a tizedét sem csináltuk volna meg annak, amit elterveztem. Eddig az idő nagy részét itt, a faházban töltöttük. Délutánonként meglátogattam apát, de azon kívül nem nagyon voltunk sehol. Kelvint bosszantotta, hogy a helyi éttermekben nincs paleo és gluténmentes választék, így itt főzött vacsorát. És annyira lefoglalta a munkája, hogy nem is kirándultunk.

Levettem a sípoló teáskannát a tűzhelyről, és vizet öntöttem a bögrémbe. Néhányszor megmártottam a teafiltert. A nyitott ablakon beáramló fenyőillat betöltötte a levegőt, miközben Kelvin ujjai vadul püfölték a billentyűzetet.

Nem láttam Jamesont azóta, hogy a Pop Inben mögötte álltam a sorban. Azonnal felismertem, bár kicsit másképp nézett ki, mint ahogyan az emlékezetemben élt. Még mindig rövid, sötét haja és kedves, kék szeme volt. De megérett – az arcvonásai markánsabbak lettek, erős Bodine-állát borosta fedte. Eltűnt a kisfiús arc. Felnőtt férfivá lett.

Jameson Bodine. Apa mellett ő volt a másik kedvencem kislány koromban. Természetesen barátkoztam a korombeli lányokkal is, de Jamesonhoz különleges kapcsolat fűzött. Végtelen órákat töltöttünk együtt, túráztunk, úsztunk a tóban, pocsolyákban pancsoltunk. A legtöbb emberrel ellentétben csendes gyerek volt, de amikor kettesben voltunk, megnyílt előttem. Mindenféle dologról mesélt nekem. Ettől igazán különlegesnek éreztem magam. Mintha egy titkot tudnék. Láttam valamit, amit senki más nem – azokat a dolgokat, amiket elrejtett magában, mélyen legbelül.

Nagyon komolyan vettem ezt a felelősséget. Gondosan megőriztem a titkait – már amilyen titkai egy kiskölyöknek lehetnek. A szívem mélyére zártam őket, mint apró ajándékokat, amik csak nekem szóltak. Emlékszem, ahogy az iskolában az órák alatt néztem őt – figyeltem, ahogy lehajtott fejjel firkálgat a papírjaira –, és úgy éreztem, én vagyok a legkülönlegesebb lány a világon, mert olyan dolgokat tudtam Jameson Bodine-ról, amiket senki más nem tudott.

Összetört a szívem, amikor a szüleim bejelentették, hogy elválnak, és anyával elköltözünk Floridába. Tudtam, hogy hiányozni fog apa és az iskolai barátaim. Bootleg Springs volt az egyetlen hely, amit valaha ismertem – az igazi otthonom.

De a legrosszabb az egészben az volt, hogy el kellett hagynom Jameson Bodine-t. A döbbent tekintete, amikor elmondtam neki, hogy elköltözöm, szinte belém égett. Kék szemei elsötétültek, viharossá váltak, az állkapcsa megfeszült. Próbálta visszatartani a könnyeit, én meg úgy bőgtem, mint egy kisbaba. Aztán azt mondta, minden rendben lesz, és a vézna, tizenkét éves fiúkarok szorosan átöleltek.

Amikor a következő évben visszajöttem, hogy apával töltsem a nyarat, első utam a Bodine-házhoz vezetett. És olyan érzésem volt, mintha csak előző nap köszöntünk volna el egymástól Jamesonnal. A hosszú nyári napokat azzal töltöttük, hogy mászkáltunk a városban, lementünk a tóhoz, barangoltunk az erdőben. Először elmeséltük egymásnak, mi történt az elmúlt tanévben. Ő megosztotta velem az összes helyi pletykát, én pedig meséltem neki a floridai életemről. Azután minden ment tovább, ahogy mindig is. Együtt töltöttük a napokat, és napnyugtakor hazaszaladtunk, mint a többi gyerek a városban.