LAMAR LINDA

Keverj nekem szerelemkoktélt!

LAMAR LINDA

KEVERJ NEKEM
SZERELEMKOKTÉLT!

KEVERJ NEKEM SZERELEMKOKTÉLT!

© Lamar Linda, 2021

Szerkesztő

Dézsi Ibolya

Tördelés, műszaki szerkesztés

Kiss András

Címlap

Henry Clive illusztrációja alapján

Dézsi Ibolya

A kiadásért felel

az Atlantic Press Kiadó igazgatója

Atlantic Press Kiadó

1114 Budapest, Bartók Béla út 55.

www.atlanticpress.hu

Minden jog fenntartva

© Atlantic Press Kiadó, 2022

ISBN 9789-635-570-218

Tartalom

Hej, mariska, mariska

Hajrá, Vali!

Ex-pecc-kimehecc

Szakítási utórezgés

Fészbuk, Zita, szextelefon

Budapesti szerelem válsággal, avagy a férfilélek meztelenül

Hogy én egy nővel?!

Hazug pöcs vagy spermadonor?

N.

A hólapát nyele és az égig érő mangófa

Anya, Apa és a három Rosa

Kis Karácsony, Nagy Karácsony

Mit akar a férfi

Farsang másképp

Valentin

Zsú fogadalma

Olvadás

Jó hiszti, rossz hiszti, avagy a női lélek esztelenül

Viszony egy nős férfival

Igen! - ha csak szexet akarsz Nem vagy Talán… – ha kapcsolatot

Kémia óra

Tavaszi virulás

Játszd újra, Ted!

Koktélnevek ABC-ben

„Miért ragaszkodunk hozzá, hogy csak egy életünk lehet? Miért nem rendelkezhetünk egynél több identitással? És miért kell megsemmisítenünk az egyiket ahhoz, hogy létrehozzunk egy másikat?”

Harlan Coben

Hej, mariska, mariska

–  Mi ez a szag?

–  Mariska.

–  Mariska?! Nem kell – hárítottam el a hosszú férfiujjakat.

–  Lehet, hogy feldob.

–  Miért, úgy érzed, hogy lehangolt vagyok?

–  Magadba zuhantál.

–  Dehogy, csak töprengek…

–  Min? Azt hittem, hogy élvezted.

–  Nagyon is. Szuper éjszaka volt. Csak…

–  Na…?

–  Meglepődtem magamon, hogy egy óra csevegés után az ágyadban kötöttem ki.

–  Sose tettél még ilyet?

–  Bevallom, volt már egyéjszakás kalandom, nagyon régen...

–  Megbántad?

–  Azt… vagy ezt? Nem, nem bántam meg, csak elméláztam ezen.

Furcsa, olyan angol szavak jönnek a számra, amelyeket még sose használtam. Mélázom… musing… Vajon azt jelenti, amit mondani akartam?

Mindenféle eszembe jut, ahelyett, hogy örülnék a sikeremnek.

–  Na, akkor még egy kis bódulat? – nyújtja a cigit, de újra elhárítom.

–  Lehet, hogy rosszul leszek tőle.

–  Lehet. Mindenkire másként hat.

–  Inkább nem.

–  Azt mondtad, hogy ki akarod próbálni.

–  Nem, mégsem akarom.

–  Nem okoz függőséget.

–  Ha a hatása pozitív, és feldob, akkor bizony lehetek függő, főleg ha amúgy szenvedő időszakom van.

–  Te nem vagy olyan, aki nem tud mérlegelni. Alig ismerlek, de szerintem sose lennél alkoholista vagy kábszeres, túlságosan józanul gondolkodsz. Na, jó, van egy kis nimfomániád… Hehe…

A szőke ausztrál pasi nevetgélt. Jó tíz évvel volt fiatalabb nálam.

–  Nem, nem ismersz.

–  Dumáltunk, emlékszel? És, egy ilyen éjszaka után…, dehogynem ismerlek!

–  Akkor azt is tudod, hogy most mérlegelek éppen. Te meg rá akarsz beszélni.

–  Ó, ugyan már, csak egy slukk, és kihúzhatod a bakancslistádról.

–  Ez nincs rajta.

–  Mi van rajta? – kérdezi.

Szállodaszoba. Nem kidolgozott, de szép férfitest, a reggelit felhozatta. Úgy néz ki, hogy bejöttem neki. Ő is nekem, amikor a Gozsdu-udvar egyik bárjában Cosmopolitan-t kortyolva felpillantottam és ő már le is ült az asztalomhoz.

A bakancslistámra utaló kérdésre nem válaszolok, kétlem, hogy tényleg érdekelné.

–  Szóval, Európában ünnepled a harmincadik szülinapodat?

–  Igen, három héten keresztül – röhög, csak úgy saját magának. De helyes! Örül az életnek. Igen, az is tetszik benne, ahogy az életért nyúl két marokkal. Különben, ki tudja milyen, amikor éppen a megszokott ausztrál reggelen ébred, lehet, hogy morgós, borzas és kiállhatatlan. Nem ismerem, ahogy ő sem engem, bár azt hiszi. Fiatal, jóhiszemű, aranyos.

–  Innen hová repülsz? – kérdezem.

–  Vonattal Berlinbe.

–  Miért vonattal?

–  Mert még nem vonatoztam…

–  Micsoda?

–  Bizony.

–  Na, akkor többet nem is fogsz – most én vihogtam. – Legalább tíz óra…

–  Tizenhárom…, de éjszaka utazom, nagy részét átalszom.

–  Akkor, végképp nem értem… de, oké. És mik a terveid Európában? Minden kikötőben ágyba viszel egy nőt?

–  Lehet, hogy igen, lehet, hogy nem.

–  Hm… Annyi gyönyörű huszonéves volt körülötted tegnap este, miért engem választottál?

–  Nem pusztán pinára hajtok, hanem élményekre, amikre emlékezni fogok évek múlva is.

–  Ó! – lenyűgöző duma. Jól nézek ki, tudom, de… nem értem, filóztam magamban, és néztem rá bambán.

–  Jaj, ne már! A tekinteted izgalmas és beszédes volt. Most beszédesen... együgyű… – felnevet.

–  Haha… És mit mondott a tekintetem tegnap este?

–  Hogy… hát azt, hogy szexet akarsz, hogy van fantáziád és tapasztalatod…, és hogy nem fogom megbánni.

Azért voltam ott, abban a bárban, mert a hely mindig tele van külföldi pasikkal. Igaz, hogy egy rakás kibuggyanó mellű és a flitteres pólót átszúró mellbimbójú csitri is ott lebzselt péntek este, míg én egy könyv és egy pohár Cosmó mellett flörtöltem. Már ha flörtnek nevezhető, hogy a könyvből néha zavartan feltekintve körbepislogtam.

Kislánykorom óta azt az ábrándot kergetem, hogy egyszer – mondjuk úgy huszonkét évesen – együtt fogok élni a számomra tökéletes férfival. Örökkön örökké… Csak hát volt egy kis bibi az én bizakodásommal: a csalódások következtében az évek során a tökéletes férfi újabb és újabb tulajdonságokkal bővült a kívánalmaim listáján.

De mégis, mit akartam én egy bárban...?

Sohasem ismerkedtem még bárban. Akkor, amikor úgy döntöttem, hogy kipróbálom, megy-e ez nekem, dühös voltam. A dühöt az exem hozta ki belőlem, aki szakításunk utolsó pillanatában még visszakiáltotta az ajtóból, hogy: „Felnőhetnél végre és felismerhetnéd a hozzád passzoló férfit” – nyilván önmagára gondolt – „és nem ártana, ha néha tükörbe néznél, mert te se leszel már húszéves”.

Belenéztem..., és sürgősen be akartam bizonyítani, hogy még kelendő vagyok pasikörökben, de nem akartam semmi komolyat, csak kicsit flörtölni, dumálni, és elkönyvelni, hogy tetszem.

Ültem a fonott széken a bárban. A tini dömpingtől meghökkentem ugyan, de nem hátráltam meg. A tűzpiros blúz rám feszült, és a nyakam körüli gyöngyös bársonyszalaggal dögös is voltam, elegáns is. Bár éveket letagadhatok, a sok tini körülöttem nem sok reményt hagyott arra, hogy egy helyes, önbizalommal teli fickó érdeklődését éppen én keltsem fel. Azzal bíztattam magam, hogy éppen az egészséges önbizalommal rendelkező pasi mer egy jó kiállású, könyvet olvasó nővel flörtölni. Azért, izgultam.

Felidéztem a pillanatot, amikor megkopogtatta az asztalomat, a pohárban a Cosmopolitan sima tükre ráncot vetett, és a fickó hosszú ujjaival hátralökött egy hullámos sötétszőke tincset a homlokából. Ránéztem. A sűrű, íves szempillák ívéből rám nevető világosbarna szemek elbűvöltek, tudtam, hogy jó éjszakám lesz. Volt is, de reggel már nem kívántam.

a Cosmopolitan receptje

Ennek a valóban világi koktélnak több eredet-sztorija is van, de nekem ez tűnik hitelesnek: a minneapolisi Cork&Cleaver étteremben az ír származású Neal Murray a Kamikaze koktélhoz néhány csepp házi áfonyaszörpöt löttyintett. Az első vendég, aki megkóstolta, felkiáltott: How cosmopolitan! azaz: milyen világi.

Összetevők:

4 cl vodka

1,5 cl triple sec vagy Cointreau

1,5 cl lime- vagy citromlé

3 cl áfonyalé

Elkészítés:

Egy Y-pohárba jeget teszek, hogy lehűtse a poharat. A shakert, azaz keverőpoharat megtöltöm jéggel, majd ráöntöm a vodkát, a Cointreau-t, a lime- és az áfonyalevet. Összerázom az egészet, a koktélos pohárból kiöntöm a jeget és beletöltöm az italt.

Attól függően, hogy mivel kevertem, citrom vagy lime szelettel díszítem.

Hajrá, Vali!

Nem állítom, hogy eddig szűzként éltem volna az életem, de igyekeztem esélyt adni magamnak és a kapcsolataimnak. Félévnél rövidebb egyik sem volt, kivétel az a két egyéjszakás kalandocska és…

Na, álljunk csak meg! Még csak az első bekezdésnél tartok és máris azt gondolhatják rólam, hogy egy céda vagyok, pedig nem vagyok az. Az előítélet pedig sokszor hamis útra tereli az embert.

Akkor, újrakezdem.

Sorsom kereke nagyot fordult és arra ösztönzött, hogy számot vessek magammal és addigi életem értelmetlen kapcsolataival. Valamikor buddhista akartam lenni – egyik hóbort a sok közül –, mert a buddhizmus szerint felesleges rágódni a múlton és elébe menni a jövőnek. Én viszont nem tudok nem rágódni mindazon, ami történt, és ábrándozás nélkül pedig egyszerűen nem létezem! Egy végtagok nélkül született szerb származású ausztrál szónok, Nick Vujicic javaslata, hogy ha nem történnek veled csodák, akkor légy te magad a csoda.  Ez volt velem a másik gond! Hogy csoda akartam lenni, de! sohasem magamnak, hanem az éppen aktuális szerelmemnek. (Hogy ez mennyire sikerült, arról ők mesélhetnének, ha érdekelne valakit a véleményük.)

C. Joybell C. író és lélekbúvár, akit korunk Batman-jének neveznek írta: „Ne népszerűségre vágyjunk, hanem tökéletességre. Ne híresek akarjunk lenni, hanem szeretetreméltók. Ne büszkék legyünk, hanem valódi, mással összetéveszthetetlen emberek.” Szívmelengető, de hol vagyok én a tökéletestől?! Szeretetreméltó... – többnyire az vagyok, azt hiszem. Büszke...

Na, a büszkeség faramuci dolog. Ezt a tulajdonságunkat sokszor egészen rosszul használjuk. Néha akkor vagyunk ostobán gőgösek, amikor bölcsnek és megértőnek kellene lennünk, és akkor vagyunk szerények és szolgálatkészek, amikor éppen ki kellene állnunk magunkért.

Azt hiszem, a büszkeséget tanítani kellene, különösen a nőknek.

A sok okosságon merengve, tépelődtem.

Hogy fokozzam az amúgy is drámai hangulatomat, otthoni fel-alá járkálásomat félbeszakítva, egy füzettel és egy ceruzával a kezemben leültem és összeírtam a pasijaimat. A hajam égnek állt az összeszámolt nevek láttán! Hogy mennyi...?! Úristen!

De hát, miért annak alapján ítélkezem magamról, hogy hányan voltak és hogy milyenek voltak a pasijaim? A válasz: természetesen azért, mert nekünk, nőknek, bár az emancipációt megléptük, az őskódolásunkat még nem sikerült átkódolni. Ezért válhatott párkapcsolataink és a családalapításunk sikeressége az önbecsülésünk mércéjévé.

Persze, hogy számít, milyen embert engedek közel magamhoz, de a szerelem csapdáit lehetetlen tudatosan kivédeni, hiszen a hormonjaink tehetetlen rabszolgái vagyunk. Az a rengeteg csáberő, az illat, a hang, a látvány, ráadásul a szavak, a szavak, amikre vágyunk, és amikkel a férfiak olyan jól tudnak manipulálni! És akkor jön a nagy rózsaszín köd. Mire eloszlik, addigra a testünket odaadtuk, már csak a lelkünket menthetjük még.

Mégis, ez a szám… sokkkkk! Ha anyám meglátta volna ezt a listát, kitagadott volna. De így legalább eljött az az önkritikus pillanat, amikor szégyelltem magam magam előtt minden gyengeségemért! Talán így vagyok valódi és összetéveszthetetlen... Hahaha, nevessek vagy sírjak?

Ennek az önvizsgálatnak az eredményeként rájöttem, hogy itt az ideje, hogy többé ne hagyjam magam becsapni sem mások, sem a hormonjaim által. És főleg, hogy csodás legyek, de végre önmagam számára.

Ahogy már írtam, nem olyan régen néhány dolog felforgatta az életemet.

Először letaglózva lógattam az orrom, de hamarosan ujjongva eszméltem rá, hogy mi mindent köszönhetek a felforgatásnak. Le voltam nyűgözve új életem lehetőségeitől.

Hoztam néhány igazán komoly és szükségszerű döntést: mindenekelőtt, hogy elegem van a régi önmagamból! Elegem van a megtagadásból, letagadásból, de főleg a partnerekkel folytatott lelkizést fejezem be! És elegem van a hazug nem te vagy a hibás szövegelésből. A Nő nem angyal, de Te, drága hím, ördögi vagy! Néha…

Ezért így döntöttem: NO KOMOLY KAPCSOLAT, NO GYÖTRELEM!

Nem kell hatkor kelnem! Nincs több pipipipi – ez a mobilom ébresztője, a reggeli pipilés ezután következik. Utóbbi rendeltetésszerűen működik, csak közben nem kell álmatagon dülöngélni a trónuson.

Két hét után már a kutyáim is megszokták a jólétet, és ők sem kezdenek mocorogni hatkor. A drágáim türelmesek és megértőek, mint mindig, mert mostanában öt körül ébredek, magamtól. ViviVivi… Kipihenten és lelkesen vonulok be a fürdőszobába, ahol egy vörösesbarna hajú kócbaba néz rám a tükörből, és szemem zöldesbarna íriszei éppen olyan vidámak, amilyennek lenniük kell.

Szabad vagyok, rengeteg idővel. De nem engedem meg magamnak a henyélést. Legkésőbb hétkor már pötyögök a legújabb regényemen. Előtte még átnézem az FB infóit, néha visszajelölöm a baráti kéréseket, kiiktatom a nőkre hajtó nem kifejezetten szimpatikus pasikat. Válaszolok a levelekre, ránézek a hírekre.

Miután felfogtam és rádöbbentem, hogy szabad vagyok, rengeteg idővel – igen, ezt már leírtam, de olyan jó újra és újra átérezni –, készítettem egy listát. Életkedvem és a korábbi vágyaim belobbantak, mint egy izzó kályha…

Ssszzzzszinte serccccegtem azzzzz izzzzzzgalomtól

Senki és semmi nem foghat vissza! Járt az agyam, jöttem-mentem, kutattam a lehetőségeket a világban, azaz Budapesten, és magamban. Amire eddig nem volt időm, na, majd most!

Az izzás izgalmából ugorjunk most vissza néhány hetet.

Kirúgtak tizenhárom év odaadó munka után. Azt gondolhatnátok, azért mert a tizenhárom szerencsétlen szám. De nem azért. Vagy mégis…? Konkrétan azért rúgtak ki, mert megírtam egy-két könyvet, és aki könyveket írogat, az ne élősködjön egy multin, ugyebár. Minek neki fizetés, elégedjen meg az olvasók lelkes leveleivel... Az, hogy Magyarországon talán tíz olyan író van, aki megél írásból, az más lapra tartozik. Én sajnos nem vagyok közöttük, de ez csak engem érdekel.

Az indok a kirúgásomhoz egyszerűen leépítés. Elfogadom, nem tehetek mást.

Az egész azzal kezdődött, hogy azt mondta az aktuális drágám , hogy ahelyett, hogy ímélekben lelkizem és az FB-n hirdetem az igét, inkább írjak valami értelmeset, mert van hozzá vénám.

Már írtam értelmeset... Elővettem a régi írásaimat, hátha összerakható egy könyvre való belőlük. Ezekből lett egy novelláskötet.

Vannak nekem verseim is – jutottak eszembe a szerelmes verseim, de átolvasva őket, hát, hogy is mondjam, magamat kímélve: NO verseskötet egyelőre.

Minden értelem és érzelem ellenére a drágámmal szakítottunk, én viszont továbbra is írtam. Aztán elküldtem vagy ötven könyvkiadónak. Nem is tudtam, hogy ennyi van belőlük. Ja! Nem ötven van, hanem ezer. Az ember azt hihetné, hogy a 21. században már nincs akkora kereslet papír alapú könyv iránt, pedig van, és ez szuper, mert a könyv tapintása, szaga közelebb áll sokakhoz, mint a notebooké.

A lényeg, hogy megjelent egy regényem, és ezzel betelt a pohár a cégnél.

Így történt, hogy ültem az ágyban, két marokra fogva a gőzölgő kakaót, és agyaltam. Óriási volt bennem a lendület.

Mielőtt kirúgtak legalább ekkora energia munkált bennem, nem is értettem, hogy miért nem kellek már.

Kirúgtok? – kérdeztem. Muszáj, leépítünk húsz embert – a HR-es pasit bírtam, és nehezen emésztettem, ami történt.

–  A múlt héten engem küldtetek a legnagyobb ügyfelünkhöz tárgyalni, most meg kirúgtok? Valami magyarázat? – dühöngtem.

–  Sajnálom – mormolta. – Csinos vagy, okos vagy, megtalálod az utadat.

–  Ja, értem… azért rúgtok ki, mert jó vagyok? Logikus…

Nem tűnök szerénynek ezzel a dumával, de tényleg jól végeztem a munkám. Csak hát egyes kollégák irigysége nem tűrt meg ugyanazon a platzon…

A leépítés undorító dolog. Nem hinném, hogy a személyzetis boldog lenne tőle, de kétségtelenül megedződik. Muszáj neki. Láttátok a George Clooney filmet az Egek urát? Hát én nem csinálnám, az biztos. Lélekölő meló, mint a kórházi személyzeté. Embertelenné kell válnod, hogy jól aludj.

–  Te hülye vagy – A barátnőim mindig kimondják, amit gondolnak, főleg, ha rólam van szó. – Te most azt a szemetet véded…?

–  Dehogy. Nem védem. De tudom, hogy hogyan működik.

–  Már hogy a fenébe tudnád, te egészen más vagy.

–  Más? Miben? Nekem nem kell könyörtelen utasításokat végrehajtani ahhoz, hogy túléljek. Nem kell segget nyalnom. Mivel nincsenek gyerekeim, másféle a túlélési ösztönöm is.

–  Másféle… Állandóan lemondasz valamiről. Megtagadod még a természet parancsát is. Inkább nem szültél gyereket, csak nehogy éjszaka felsírjon, és megzavarja az ex-férjed álmát. Inkább rostokolsz otthon még szilveszterkor is, mintsem megijedjenek a petárdáktól a kutyáid. Vannak elveid, tudod, mi az, hogy elkötelezettség és bizalom, és…

–  Á, ugyan! Azért nem szültem gyereket, mert annyira hiú vagyok, hogy a tudatalattimba is beépült a félelem, hogy elveszítem az alakomat, és a tudatalattim nem támogatta az álszent gyerekszülési kezdeményezésemet.

–  Na, persze. Azért voltál depressziós évekig miután elvetéltél.

–  Hagyjuk ezt most. Nem ez a lényeg.

–  Legalább állj bosszút!

–  Kin…? Hogy? Ugyan.

–  Akkor most mihez kezdesz?

–  Annyi ötlet nyüzsög a fejemben…

–  Azt tudjuk! Csak óvatosan az ötleteiddel! – vihogtak.

Álltam a dobozzal a lábam között, a második emeleten lévő iroda asztalánál, és dobáltam bele a cuccaimat a fiókból. A chiamagtól a cérnáig, a szárnyas betéttől a rúzsig minden volt a fiókban, ami egy háztartásban kell. Második otthonom volt. Vagy inkább az első, hiszen igazából ott éltem. Furcsa érzés elbúcsúzni az otthonodtól. A rettenet és a remény keveréke: vége a biztonságos hajnali bejárásnak, de előttem a világ!

A kollégák döbbenten tébláboltak körülöttem.

–  Segítsek?

–  Á, nem.

–  Jól vagy?

–  Ühüm…

–  Amit nem tudsz most elvinni, majd leviszem, ha erre jársz.

–  Jó, köszi. A kalapomat most nem viszem – Még az ősz elején hagytam ott, és már hetek óta lógott a fogason. Most majd ránéznek, és fájni fog.

When I’m gone, when I’m gone, You will miss me, when I’m gone… Anna Kendrick bögre-dala jutott eszembe.

Vajon hiányzom majd?

Szabad lettem, ugyanakkor gigászi teher szakadt rám, hiszen meg kellett mutatnom, elsősorban magamnak, hogy mire vagyok képes, mennyit érek, hogy így negyven felett van-e már annyi tapasztalat és még annyi spiritusz bennem, hogy megcsináljam a szerencsémet, vagy kezdjek el önéletrajzot gyártani?

De, mostantól nem szívják le az energiámat naponta a metróajtóban álló emberek, sem a munkahelyi rutin, sem az állandóan fluktuáló menedzsment! Én rendelkezem minden energiámmal! És igen, itt van a laptopom és mind a tíz ujjam. Akkor hát, hajrá Vali!

a Caipirinha koktél receptje

Brazília nemzeti italát úgy is hívják, hogy a másnaposok mojitoja.

Összetevők:

1 db zöldcitrom

6 cl Cachaca vagy 6 cl fehér rum

1-3 bárkanál barna nádcukor ízlés szerint

Elkészítés:

A zöldcitromot szétnyomom a mudlerrel, összekeverem a Cachaca-val és két bárkanálnyi cukorral. Hűtve kínálom old fashioned pohárban

Ex-pecc-kimehecc

Az az igazság, hogy nem volt jó hecc.

Az, hogy nincs komoly kapcsolatom, sose jelentette azt, hogy bárokba járok alkalmi pasikat felszedni. Oké, előfordult egyszer, de ezt az életstílust nem érzem magaménak.

Miután a nagy döntést meghoztam – tudjátok: NO KOMOLY KAPCSOLAT, NO GYÖTRELEM! – voltak pillanatok, amikor már nem elégített ki sem az ujjam, sem a kincses ládikámban rejlő színes műanyag kütyükkel való szórakozás, és olyankor felhívtam azt a férfit, akiben sose csalódtam.

Nagy mázlim, hogy találkoztam Miklóssal egy társkereső oldalon, és hogy egy kötetlen, de örökké tartó összhang alakult ki közöttünk. Ő igazi művész kívül-belül. Együtt élni vele soha, szex bármikor. Mindig eljuttatott oda, ahova el akartam jutni. És még beszélgettünk is.

Egyik kedvenc pozíciómban vele tudtam tökéletesen kielégülni. Ráereszkedtem a péniszére, és gyí, te paci! Miklós péniszét Mr. Ívnek neveztem el, mert nemcsak a mérete, de az ívének hajlata is tökéletesen illeszkedett, és bökött oda, ahol vaginám G-pontok koncentrációja volt. Az is eszméletvesztésig felcsigázott, amikor háttal ültem rá. Ilyenkor Mr. Ív a vaginám hátsó falát izgatta, és Miklós közben az ujjával az ánuszom környékét simogatta. Az eufórikus robbanást és a hozzá vezető folyamatot nemcsak a saját testem izgalomhullámai növelték, hanem a fantáziámban megjelenő kép, amit ő látott: a duzzadó, rózsaszín nagyajkam a farkával, a rózsaszínű ánuszom, és a látványt hol elrejtő, hol feltáró két gömbölyű popsim mozgása.

De én keresem a bonyodalmat!

Miért nem becsültem meg a függetlenségem, amikor azt és akkor csináltam, amikor akartam!

Sajnos, úgy alakult, hogy egyik este simogatásra vágytam. Nem szexre, hanem kedvességre, intimitásra és állandóságra. A fene sem érti, mi ütött belém, hiszen olyan jó volt délig pizsiben csoszogni fel-alá, és, ha a kedvem úgy hozta, kiöltöztem és találkoztam a barátokkal. De jött ez a nyafogós ándung, a nyugalmam elszállt, én meg ész nélkül regisztráltam megint egy társkereső oldalon.

Már a tizennyolcadik pasival való találkozásnál tartottam, és már kezdtem elveszíteni a reményt, amikor csodák csodája a tizennyolcadikkal szimpátiát és gerjedelmet éreztünk egymás iránt! Szerencsésnek éreztem magam. Ő is. Ezt megbeszéltük és összeköltöztünk. Ezután következett két hónap, amit épp, hogy túléltem, és nem vitt el egy szívroham.

Tapasztaltatok már olyat, hogy valakivel egy véleményen vagytok valamiről, mégis összevesztek? Na, ez egy ilyen kapcsolat volt. Nyúztuk egymást.

Kimerültem. Energiaveszteség volt minden egyes pillanat. Ebből a két hónapból talán két hét volt jó, a többi azzal telt, hogy: én ezt nem bírom tovább! Persze, csak magamban, mert én is utálok szakítani, mind a legtöbben, ráadásul bevallani, hogy hülye voltam, igazán fájdalmas volt.

A barátnőim örültek, hogy végre stabil kapcsolatom van, és nem élek egyedül, vagyis nem támogatták a szakítás ötletét, hiába meséltem el a drámai pillanatokat.

Józanul szemlélve a helyzetet, mégsem volt más választásom.

A találkozásunkkor érzett szimpátiát félre értelmeztük. Annyira akartuk mind a ketten az állandóságot, hogy néhány hét ismeretség után Áron hozzám költözött. Örültem, de már akkor is volt egy kis ideges köröm körüli bőrpiszkálás, mert fel kellett szabadítanom néhány polcot és fiókot az ő ruháinak. Új szekrénynek sajnos nincs hely a házban.

Teltek-múltak a napok és hetek, és már egy ideje figyeltem a ruháit a szekrényemben. Szépen hajtogatott pulóverek, alsónadrágok és trikók, dobozban a zoknik, nyakkendőtartón a nyakkendők. Minden a helyén. Én viszont egyre rendetlenebb lettem. Sokáig nem is vettem észre, hogy mi folyik, csak szégyenkeztem, hogy az én polcom és az ő polca között mekkora különbség van.

Amorf göngyöleggé torzult a ruhatáram, mégis halogattam a rendrakást. Egyre rémisztőbb lett a helyzet, és volt olyan, hogy lekéstem megbeszélést amiatt, hogy nem találtam azt a blúzt vagy szoknyát, amit fel akartam venni – ragaszkodom az elképzeléseimhez… Egyik reggel kirángattam az összes göncöt a polcaimról, és a sürgető idő miatt az egészet otthagytam a szőnyegen. Amikor a vonaton ülve a lábamra tévedt a tekintetem, akkor vettem észre, hogy a bordó harisnyához zöld szoknyát húztam… Sebaj, hadd mutatom meg ország-világnak, milyen színes egyéniség vagyok! Majd beugrom venni egy testszínű harisnyát.

Este hazaértem, fáradtan és kedvetlenül és néztem a színes kupacot a szekrény előtt, a felismerhetetlenségig gyűrött ruhadarabokat. Hirtelen vágott mellbe a felismerés, amit már hónapok óta tudott a tudatalattim, csak én makacsul másfelé figyeltem, mert olyan kényelmetlen kimondani:

–  Édesem… Már nem szeretlek.

–  Tessék?

Hát ez az: nem akartam ott látni sem őt, sem a ruháit. Hirtelen jöttem rá, hogy azért nem volt kedvem a hajtogatáshoz, mert a lelkem is rendet akart.

–  Jól hallottam?

–  Jól.

–  Azt mondtad, hogy már nem szeretsz?

–  Azt.

–  Hogy érted?

–  Hogy hogy, hogy értem? – Tisztára mintha Woody Allen filmet néznék, és elnevettem magam.

–  Mit nevetsz? Jól vagy? Ittál?

–  Nem ittam! És, nem, nem vagyok jól.

–  Mi bajod?

–  Nem is tudod? Nem vettél észre semmit?

–  Mit kellett volna? Van valakid?

–  Dehogy is! Nincs senkim! – Tényleg nincs, csak az élére hajtogatott ruhái vannak, de különben nincs senkim, mert az ágyba igaz, hogy ketten fekszünk be, de no szex. Azaz, alig, gépiesen és ritkán. Pedig én korábban szerettem a szexet, nagyon is. Nem is tudom, hogy mi történt. Hová lett a láng?

–  Na, jó, akkor most mit akarsz?

–  Hogy menj el.

–  Te megháborodtál! – Nem fogta fel. Azt hitte, hogy minket az ásó-kapa s a nagyharang fog elválasztani. Ő is ragaszkodott az elképzeléseihez, csak az igényeink különböztek…

–  Neked tényleg jó így, ahogy vagyunk?

–  Miért? Nem vagyunk jól? Mindenünk megvan. Te mondtad, hogy különösen szerencsések vagyunk… a sok-sok valaha élt milliárdnyi emberhez képest… Te győztél meg, hogy én is így lássam magunkat, a sorsunkat. Emlékszel mekkorákat szeretkeztünk?

–  Emlékszem, de már jó ideje nem… És állandóan veszekedünk.

–  Akkor, gyere, csináljuk.

–  Drágám, értsd meg, nem megy.

–  De miért?

–  Nem tudom. Csak éppen olyan mintha a barátom lennél, és nem a szerelmem – hazudtam, hiszen a barátaimmal sosem veszekedtem, legalábbis nem olyan indulattal, mint vele.

–  Mi tegyek, hogy ez megváltozzon?

–  Lásd be, hogy te is így érzel.

–  Hát, nem egészen.

–  Ugyan már. Amikor a neten nézelődsz, és fogdosod magad… Tudod…

–  Ez csak azért van, mert te úgy fekszel este mellém, hogy már abból érzem a visszautasítást.

–  És akkor miért nem merült fel benned, hogy megbeszéljük?

–  Nyilvánvalóan azért, mert tudtam, hogy ez lesz belőle.

–  Na, látod… Már mind a ketten tudjuk egy ideje, hogy nem stimmel valami, hogy elkapkodtuk.

–  Én nem kapkodtam el. Akartalak, és még most is szeretlek, de nem tudlak kielégíteni, ez nyilvánvaló. De a szerelem elmúlik, és nem mindegy, hogy utána kivel osztod meg az életed. Vagy talán minden múlással új szerelmet kellene keresni?

–  Nem, a szerelem nem múlik el két hónap után, csak akkor, ha nem is volt vagy, ha ezalatt kiderül, hogy egyikünk sorozatgyilkos.

–  Jó, de, ha nem voltál szerelmes, miért…

–  Mi ezt erőltettük, mert magányosak voltunk, és a szimpátiába belegyömöszöltük a szerelmet.

–  Erőltettük…?! Gyömöszöltük…?!

–  Bizony! És nekem csak az jár a fejemben, hogy nem akarom ezt a kapcsolatot. Ne haragudj!

–  Unatkozol?

–  Igen.

–  Akkor, utazzunk el valahová.

–  Nem! Nem érted. Ha együtt maradunk, én nem is tudom… Nem azt mondom, hogy utállak, vagy nem szeretlek, mint embert. De tudom, érzem, hogy pezsgésre van szükségem. A véremben, az agyamban… Kérlek, értsed meg. Nem akarom ezt tovább!

Bement a fürdőbe, becsapta az ajtót. Tusolt. Gondolom, gondolkodott. Tényleg jól megvoltunk nagyjából két hétig. Aztán, nem tudom, csak elmúlt. Kiderült, hogy Áron konzervatív. Mindenben. Én meg szárnyalok. Szárnyalnék…

Sírtam. Sajnáltam magunkat. Hogy ilyen silány vagyok. Hogy nekem bizsergés kell. Hát, milyen ember vagyok én, hogy nem tudom megbecsülni a jót? Belátom, hogy én provokáltam ki a veszekedéseket. Nem is érdemlek meg egy ilyen őszinte, kiegyensúlyozott embert.

Bőgtem, hangosan, rázkódva. A kutyáim nem értették, hogy mi van. Csöpi odanyomta a fejét az arcomat eltakaró kezeim közé, Pici az ölembe ugrott.

–  Most hagyjál, Csöpikém – szipogtam. Átöleltem, és a nyakában folytattam a sírást. Ezt nem szerette, elhúzódott, leült és félrehajtott fejjel nézett.

Áron kijött a fürdőszobából.

–  Most bőgsz?

Bólogattam, és bőgtem tovább új lendülettel, levegő után kapkodva, mert bedugult az orrom.

–  Nem tudok mit mondani – Bement a hálóba és bekapcsolta a tévét.

Na, ugye! erről van szó! hogy nincs mit mondani. Bőgök, de őt nem érdekli. Nem jön ide, mint Csöpi, hogy megvigasztaljon.

Megfogadtam, hogy nincs kompromisszum. Ezt nem lehet örökre fenntartani, meg nem is érdemes, mert, ha van ami nagyon jó egy kapcsolatban, akkor megéri küzdeni a kapcsolatért, és engedni a saját rögeszméinkből, de ez nem ilyen volt.

Tudtam, hogy jól döntöttem.

A harmonikus és boldog kapcsolat számomra egy utópisztikus, általam kivitelezhetetlen ábránd – be kellett látnom. Az egyéniségem nem alkalmas rá. Egyszemélyben szenvedélyes és intellektuel férfit akartam, akit csodálni lehet, akiért érdemes megszelídülnöm, aki végtelen beszélgetések között eufórikus gyönyörökben részesít, sose csal meg, és mellette nekem se jut ilyesmi az eszembe. Hol vagy, Tigrisem?!