Tanács Eszter

Férfiak gyermek nélkül

Történetek felelősségről,
veszteségről és választásról

részlet

© Tanács Eszter, 2022
© Szél Dávid, 2022, Ajánlás
© Steiner Kristóf, 2022, Utószó

Szerkesztette: Orosz Ildikó
Borító: Cristina Grosan

HVG Könyvek, Budapest, 2021
Kiadóvezető: Budaházy Árpád
Felelős szerkesztő: Káli Diána

ISBN 978 963 565 236 5

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Felelős kiadó: Szauer Péter
www.hvgkonyvek.hu

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Józsefeimnek és Petinek

Ajánlás Szél Dávid

Férfi vagyok és házas, van egy közel tizenegy és egy bő hétéves gyerekem. Minden teljesen természetesen és könnyen, magától értetődően zajlott a családtervezéskor. No, nem mintha ez teljesítmény lenne, az, hogy minden összejött, sokkal inkább szerencse kérdése. Így viszont ennek a könyvnek nem vagyok célcsoportja. Közben pedig dehogyisnem. Ennek a könyvnek mindenki célcsoportja.

Nők, férfiak, anyukák, apukák, gyerek nélkül és gyerekkel élők is. Akiknek könnyen lehet gyerekük, és akiknek nehezen lehet gyerekük. Akiknek nem lehet gyerekük. Akik nem is szeretnének gyereket.

És egészségügyi alkalmazottak, meddőségi centrumokban, reprodukciós központokban dolgozó munkatársak. Akik leveszik a petesejtet, megszámolják a spermiumot, beszámolnak az esélyekről, lehetőségekről, akik észreveszik a sejtek mögötti embert, illetőleg akik – sajnos elég sok esetben – nem veszik észre a sejtek mögötti embert.

No meg, persze, célcsoport a nagyszülők és testvérek, a szomszéd, a patikus és a bolti eladó. Akik mind rákérdeznek arra, hogy mikor lesz már kapcsolatban, mikor lesz már esküvő, mikor jön már a baba, mikor lesz már megint baba, hogyhogy nem lesz baba. De biztos? És hogyhogy? Nem próbálkoztok eleget? Segítség kell? Ez sem megy? Akarod te azt a gyereket eléggé?

Pszichológus vagyok, sok(féle) férfit (és nőt) láttam már, azt gondolnám, hogy empatikus vagyok, képben vagyok, figyelmes vagyok, de nem. Most, ezeket a történeteket olvasva, kiderült, hogy mennyi mindent nem tudok. Pedig mennyi mindent tudni kell.

Mindenkinek.

Mert mindenki kerül, kerülhet kapcsolatba olyan emberrel, akinek nem adatik meg az, hogy könnyen legyen gyereke. Mert mindenki kerülhet olyan emberrel kapcsolatba, aki nem akar gyereket. De ez nem látszik ám kívülről, nincs ráírva senkire sem, hogy mennyi spermiuma van, mi a méretük, a fejüknek milyen alakja van, és hogy a spermiumok elég gyorsan és mozgékonyan úsznak-e. Az sincs senkire sem ráírva, hogy heteroszexuális vagy valamelyik szexuális kisebbséghez tartozik-e, mint ahogy az sem, hogy a párja mennyire termékeny.

Ezeket nem tudjuk, ez mindenkinek a magánügye. Éppen ezért óvatosan és érzékenyen kell kérdezni. Sőt. Olykor nem is biztos, hogy kérdezni kell, lehet, hogy inkább jelen lenni érdemes, s ha az illető, az érintett úgy érzi, beszélne, mesélne, akkor úgyis fog.

A könyvben megszólaló férfiak történetei sokfélék. Ahogyan a férfiak is sokfélék. Vannak köztük érzelmesek és kemények, bizonytalanok és magabiztosak, határozottak és nehezen döntők, örömteliek és szomorúak, reménykedők és reményvesztettek, sztereotipikusak és a sztereotípiákkal szembemenők. És ezek akár egy-egy történeten belül is keverednek.

Két dolog azonban közös ezekben a történetekben. Az összes férfi ki van szolgáltatva. A saját testének, a másik testének, valamilyen módon a körülményeknek, miközben viszont minden férfi alázatos, egyikük sem hibáztat senkit sem. Sem magát, sem a másikat, sem az adottságaikat. És ez bizony komoly teljesítmény. Pláne egy olyan érzékeny területen, mint amilyen a gyerekvállalás.

Innen nézve pedig nemcsak az a fontos, hogy megismerjük ezeket a történeteket, hanem az is, hogy tanuljunk ezektől az emberektől.

Bőven van mit.

A szerző előszava

A Nők gyermek nélkül című interjúkötetem megjelenése után számos visszajelzést kaptam, nem csak gyermektelen nőktől. Többen megkerestek, hogy a következő kötetemhez készíthetnék interjúkat egyedülállókkal vagy egyedülálló anyákkal, mert az ő helyzetük is a gyermektelen nőkéhez hasonlóan nehéz, mintha a társadalom szemében nem lennének teljes értékűek. Megkerestek egygyermekes szülők is, és arról számoltak be, hogy míg gyermekük születése előtt azt kérdezgették tőlük, mikor jön már a gyerek, azóta azzal piszkálják őket folyton, hogy mikor jön a kistestvér. Bár ezekkel a témákkal is nagyon fontos lenne foglalkozni, kíváncsi lettem, vajon a férfiak hogyan élik meg gyermektelenségüket, milyen hasonlóságok és különbözőségek fedezhetők fel ezen a téren a férfiak és a nők között.

A gyermektelen nőkkel készült kötet szinte minden oldalán ott voltak a férfiak: sokaknak párkapcsolatban nem sikerült a gyermekvállalás, másoknak épp a párkapcsolat hiánya miatt, és volt, aki a jól működő párkapcsolatát akarta óvni gyermektelenségével. Ezért fontosnak tartottam, hogy ne csak a nők szemszögéből lássuk őket, hogy a gyermekvállalás és gyermektelenség kapcsán ne maradjanak láthatatlanok, hogy az ő történeteikről, döntéseikről, érzéseikről, megéléseikről is szó essen.

Ebben a kötetben 16 bátor férfi osztja meg a történetét, és 6 szakembert kérdeztem a tapasztalataikról. A 27 és 75 év közötti férfiak mesélnek életútjukról, felelősségvállalásról, veszteségekről vagy éppen választásról – vannak, akik saját névvel, mások, kérésükre, álnéven szerepelnek. Van, akinél tudatos döntés eredménye a gyermektelenség, másoknak egyszerűen így alakult az életük, megint mások a párkapcsolat hiánya vagy egészségügyi problémák miatt nem váltak apává, és van, aki másnak szentelte az életét. Megszólalnak olyanok, akiknek már biztosan nem lesz gyerekük, és olyanok is, akiknél még bármit hozhat a jövő; akik békében élnek a helyzettel, és akik még próbálják feldolgozni.

Emellett szakemberek – andrológus, szociológus, filozófus és pszichológus – segítenek tisztábban látni a gyermektelenség jelenségét: vajon más okok vezetnek-e ehhez férfiak esetén, mint a nőknél, hogyan élik meg az érintettek a meddőséget és a lombikeljárást, milyen apává szeretnének válni ma a férfiak?

A kötet főként a gyermektelen férfiak és nők érdeklődésére tarthat számot, de azoknak is segítséget nyújthat, akik szeretnék jobban érteni a körülöttük élő gyermektelen férfiakat – legyenek családtagok, barátok, ismerősök vagy éppen a párjuk. Reményeim szerint könyvem, a gyermektelen nőkkel készült interjúkötethez hasonlóan, inspirációt nyújthat a sorstársaknak, a társadalom többi tagjának pedig segíthet jobban megismerni, elfogadni embertársaikat, nyitottabban, nagyobb empátiával fordulni feléjük.

Én minden interjúalanytól sokat tanultam – ezt kívánom az olvasóknak is –, és köszönöm, hogy megosztották velem a történetüket, gondolataikat.

I. TÖRTÉNETEK

„Nem is kellene tudnia, mi az asszisztált reprodukció” Gábor, 27 éves

Budapesten nőttem fel egy kertes társasházban. A szüleim értelmiségiek, anyukám tanító, édesapám pedig közgazdász – én is az lettem. Három évvel idősebb bátyámmal nagyon jó testvérek voltunk, mindig tudtuk, hogy számíthatunk egymásra, szerettük egymást, de ment a „gyilkolászás” meg a rivalizálás is. A szüleink próbáltak egyenrangúként kezelni, az egészséges testvéri versengés viszont nemegyszer megborult, hiszen volt néhány év lemaradásom. Mindig néztük, kinek jobb a bizonyítványa, de megugorhatatlan akadálynak bizonyult, hogy kinek lesz előbb jogosítványa, diplomája. Amikor a bátyám elhatározta, hogy jelentkezik doktori képzésre, akkor döntöttem el, hogy kiszállok ebből a „játékból”. Egész biztos, hogy nem lesz doktorim, és azt se szerettem volna, hogy a verseny úgy folytatódjon, kinek lesz előbb gyereke, az mikor kezd el beszélni, aztán hány diplomát szerez… Már felnőtt fejjel leültünk egymással, és megbeszéltük, hogy nem szeretnénk tovább ezt a versengést, és főleg nem szeretnénk a gyermekeinkre is átörökíteni. Ez a beszélgetés megerősítette a kapcsolatunkat, ami azért is nagyon jó, mert nyáron megszületett az első gyermekük. Nem volt magától értetődő, de a páromat és engem kértek fel keresztszülőnek, amit nagy megtiszteltetésnek éltünk meg. Sokáig tőlünk négy sarokra laktak, nemrégiben költöztek messzebb, de úgy gondolom, harmonikus a kapcsolatunk.

A szüleim osztálytársak voltak a gimnáziumban, 17 éves koruk óta vannak együtt. Kiskamaszként úgy gondoltam, viszonylag fiatalon szeretnék házasodni, és két gyereket vállalnék. Később egyre inkább rájöttem, hogy a világ már nem úgy működik, ahogy a szüleim fiatalkorában. Az én korosztályomból nem sokan élik le az életüket a gimnáziumi párjukkal. Ráadásul a családunkban, a környezetünkben is sok a válás, a nagyszüleim is mindkét ágon elváltak. A családról alkotott képem és vágyam azonban stabil maradt, és kísért tovább. A gimnázium végén az első komoly kapcsolatomban a páromnak is elmondtam, milyen jövőt képzelek el. Később kiderült, hogy túlságosan különbözőek vagyunk, nem biztos, hogy sokáig együtt maradtunk volna, ha nem jön a betegségem.

Egy hónappal a 18. születésnapom előtt derült ki, hogy súlyos vérképzőszervi betegségem, limfoid leukémiám van. Onnantól, hogy megkaptam a diagnózist, a túlélésért küzdöttem, minden erről szólt. Óriási szerencsém volt, hogy az orvosom is gondolt arra, mi lesz, miután meggyógyulok. Felhívta a figyelmemet, hogy rengeteg kemoterápiás kezelésen fogok átesni, lehet, hogy sugárkezelést is kapok, ezért nagyon fontos, hogy előtte egy spermabankban fagyasztassak le mintát. Szűk időablak állt rendelkezésre, mert a diagnóziskor már elég rossz állapotban voltam, sürgősen el kellett kezdeni a kemoterápiát. Egy napot kaptam a mintaadásra. Így lett hét darab lefagyasztott ampulla, ami lehetőséget adott arra, hogy a jövőben, bár kizárólag lombikeljárással, de lehessen vér szerinti gyerekem.

Nagyon sok kemoterápiás kezelést kaptam, aztán kiderült, hogy őssejt-transzplantáció is szükséges. A bátyám gondolkodás nélkül vállalta a donor szerepét, és az átültetés sikerrel járt. Nyolc éve történt, azóta a bátyám immunrendszerével élek. A transzplantáció előtt nagy dózisú sugárkezelést kaptam, és előtte tájékoztattak, hogy utána szinte biztos, hogy nemzőképtelen leszek. Közvetlenül utána, majd egy évvel később is megnézettem, de a helyzet változatlan: azoospermia. Azt mondták, fogamzásgátlás céljából ezentúl nem kell védekeznem.

A transzplantáció után sikerült felépülnöm, közel teljesen visszanyertem az életminőségemet. A huszadik születésnapom előtt azt mondták, visszatérhetek a rendes életemhez, negyedévente, félévente kellett kontrollra járnom. A transzplantáció után tíz évig követik a betegeket, ezen az időablakon belül nem mondhatom, hogy gyógyult vagyok, csak azt, hogy tünetmentes. Még egy év, hét hónap, 12 nap és két óra, hogy leteljen a tíz év – de persze ki számolja! A halálesetek 95 százaléka az első egy évben történik, de azért Damoklész kardjaként továbbra is itt lebeg a fejem fölött. Élhetnék persze steril szobában, bezárkózva, de úgy nem érdemes. Úgy döntöttem, élem az életem. A vérképem tökéletes, azóta igazából semmilyen nagy probléma nem volt, már csak évente járok kontrollra.

Olvastam egy tanulmányt, miszerint előfordult már, hogy hasonló helyzetben visszatért a nemzőképesség, ezért a transzplantáció után öt évvel is megnézettem, de továbbra sem volt spermium. Azt gondoltam, a lombikeljárás bevett, működő dolog, nem szomorkodtam, sőt örültem, hogy egyáltalán létezik ilyen lehetőség, és ott van nekem az a hét ampulla.

Az akkori párommal sokáig, hat évig voltunk együtt, valószínűleg a betegség miatt nem tűnt föl, hogy nem illünk össze. Szerencsére képesek voltunk felnőtt módjára elengedni egymást, hogy mindketten megtaláljuk a boldogságot valaki más mellett. Jó döntésnek bizonyult, azóta mindketten boldog házasságban élünk.

A szakítás után egy év kellett egyedül, hogy helyrerakjam a dolgaimat, éljek, utazzak, élményeket szerezzek. Utána úgy éreztem, megértem egy tartós kapcsolatra. Tartottam tőle, hogy nehézséget fog okozni az a „hátizsák”, amit magammal cipelek. A betegség sok látható nyomot és lelki sebet hagyott maga után, nem beszélve a nemzőképtelenségről.

Apai nagymamám, akivel nagyon közel állunk egymáshoz, és a betegségem még erősebbé kovácsolta a szövetségünket, azt mondta, nyugodjak meg, higgyem el, eljön az a lány, aki úgy fog szeretni, ahogy vagyok.

A párkeresés során voltak rossz élményeim, de három éve egy tévés kvízjáték szereplőválogatásán megismerkedtem egy szimpatikus lánnyal. Egymás ellen játszottunk, és hiába voltam penge, mégis megvert. Nagyon imponált a tudása és a műveltsége. Az ujján gyűrűt viselt, úgyhogy azt gondoltam, jót játszottunk, ez minden. De később megkeresett online, és kiderült, hogy a gyűrű családi ajándék. Elhívtam kávézni, és még aznap este végigjártuk Budapest hídjait a Szabadság hídtól a Margit hídig, és a 15 kilométer alatt elmeséltük egymásnak az alapértékeinket. Kiderült, hogy teljesen egy hullámhosszon vagyunk, egyeznek a politikai, vallási, családdal, házassággal kapcsolatos elképzeléseink. Ahogy mondani szoktuk, egyeztettük a „szerződési feltételeket”. Úgy döntöttem, elmondom a betegségemet és az állapotomat, máig emlékszem, melyik híd lábánál került rá sor. Nem volt életem legkellemesebb pillanata, de Eszter abszolút elfogadóan és nyitottan fogadta, nem ijedt meg.

Eszternek egy nővére és egy tizenegy évvel fiatalabb öccse van. Az öccsének félig a nővére, félig az anyukája volt, hamar belekóstolt a szülőszerepbe, és azóta vágyik az anyaságra. Nagy családot, négy gyereket szeretne, amire én azt mondtam neki, hogy én meg kettőt, akkor találkozzunk félúton, így háromban állapodtunk meg. Azért gondoltam eredetileg kettőre, hogy ne legyenek túlerőben, de Eszter szerint mindkettőnknek két karja van, fejenként is elbírnánk kettővel.

A második randin megbeszéltük, hogy egy pár leszünk. Rögtön megvolt a harmónia, és gyorsan teltek a napok, hónapok, ahogy haladtunk a kapcsolatunk szakaszain. Egy hónap után már át is éltük az első közös krízist: a spermabankkal nem volt teljesen tiszta a szerződés és a feltételek, egy péntek délután kiderült, hogy már hat éve nem fizettem a tárolásért. Volt egy fecni, amin az állt, hogy ha az ügyfél nem fizet, akkor megsemmisítik a mintákat. Azon a hétvégén tövig rágtuk a körmünket, benne volt a pakliban, hogy amit az életbiztosításomnak hittem, esetleg már nincs is. Hétfő reggel az első dolgunk volt telefonálni. Nagy kő esett le a szívünkről, hogy megvannak a minták.

Viszonylag hamar jött az eljegyzés, és nem sokkal később a polgári esküvő. A templomi esküvőt és a lagzit sajnos meghiúsította a járvány, de azt nem hagytuk, hogy a lombikprogram elkezdését is felülírja.

Sokat jártunk utána, hogy melyik meddőségi klinikára menjünk. Egy kis intézetet választottunk, nem szerettünk volna olyat, ahol rengeteg beavatkozás történik futószalagszerűen. Hallottuk, hogy itt minden pár egyedi bánásmódot kap, nincs egyenprotokoll. A kivizsgálások előtt egy évvel jártunk egy tájékoztatón, azelőtt körülbelül annyit tudtam a lombikról, hogy néhány távolabbi ismerősnek sikerült, ott a baba, tök jó. Ezen a tájékoztatón a főorvos az összes létező kockázatról beszámolt, és az egész folyamatról sok minden kiderült.

Sajátos helyzetünk miatt, és mert az inszeminációt kizárták, a mi esetünkben sok vizsgálatra nem volt szükség. A karácsonyt a családdal töltöttük. Transzplantáltként veszélyeztetett vagyok, ezért a vírushelyzet miatt eléggé bezárkóztunk, 2020-ban jó ideig nem találkoztunk senkivel. Az ünnepek előtt mindannyian teszteltettük magunkat, és így össze tudtunk jönni, kicsit pihenni, töltődni. Januárban az első munkanapon jelentkeztünk, mi voltunk az új évben az első kliensek a lombikintézetben.

Eszternek fizikálisan, lelkileg meg mindkettőnknek borzasztó megterhelő volt a folyamat. Érdekes módon az egyik legnagyobb nehézség az volt, hogy a feleségem vegetáriánus, viszont a beavatkozás sikeréhez, a szabad hasűri folyadék csökkentéséhez kiemelten sok állati eredetű fehérjét kellett fogyasztania. Ez neki óriási megterhelés, már-már kínzás volt. Szívesen átvállaltam volna tőle a napi 300-500 gramm fehérjét rántott hús formájában, de nem ehettem helyette. Féltünk, milyen hatással lesz Eszter egészségére a stimuláció, az is sok fájdalommal járt, és a leszívás, visszaültetés sem kellemes. Tényleg borzasztóan megterhelő időszak volt.

Izgultunk, hány petesejtet tudnak leszívni, végül több mint tízet sikerült, ami felülmúlta a várakozásainkat. Jó közgazdászként táblázatot készítettem, hány petesejt esetén, milyen megtermékenyítési eljárással, mik a kilátások. Azt gondoltuk, hat petesejtet a klasszikus IVF (in vitro fertilizáció) technikával szeretnénk megtermékenyíttetni, amikor a lombikban a petesejtet összeengedik az x millió spermiummal; négyet pedig ICSI (intracitoplazmatikus spermiuminjekció) eljárással, amikor egy darab spermiumot injekciós tűvel bejuttatnak a petesejtbe. Utóbbi eljárás esetén nagyobb a fejlődési rendellenesség kockázata, de sajnos kiderült, hogy az IVF-hez nem áll rendelkezésre megfelelő mennyiségű spermium, nem elég jó minőségű a minta, mert a mintaadáskor már jelentős gyulladás volt a szervezetemben. Így mind a tíz petesejtet ICSI-vel termékenyítették meg. A biológus kezébe került tehát a döntés.

Az elmúlt évben sokszor megtapasztaltuk, milyen lassan tud eltelni 24, 48, 72 óra, ezt most kiváltképpen átéltük. A megtermékenyítés után másnap kellett telefonálnunk. Tízből sajnos csak négy embriónk indult fejlődésnek. Megviselt, nem gondoltam, hogy ennyire rossz minőségű a mintám. Kértük az embriók továbbtenyésztését mesterséges táptalajon, és jól döntöttünk, mert négyből csak három élte meg az ötödik napot. Eszter petefészkének állapota és a tárolási lehetőségek alapján az volt a kérdés, hogy a háromból egyet vagy nullát kérünk vissza. Tudtuk, hogy kockázattal jár, de szerettük volna, hogy egyet beültessenek. Kérdezték, szeretnénk-e asszisztált hatchinget, ami a megtapadást segíti, ha vastag az embriót körülvevő burok. Igent mondtunk.

Folyamatosan nagyon nehéz döntéseket kellett hozni. Amire lehetett, arra igyekeztünk felkészülni, és sorra venni az összes létező alternatívát, de mindent nem lehet előre látni. Tisztában voltunk vele, hogy a teljesen természetes terhességnek is vannak kockázatai, bármilyen asszisztált reprodukciónak szintúgy, ICSI és asszisztált hatching esetén pedig még tovább emelkedik a fejlődési rendellenességek kockázata. De nekünk ezek voltak a lehetőségeink.

Egy embrió visszaültetését kértük, aki nagyon ügyesen beágyazódott. Csináltunk egy terhességi tesztet 12 nappal a beültetés után, és boldogan láttuk, hogy pozitív. A HCG hormon szintje is biztatóan alakult, ennek exponenciálisan kell nőnie, kétnaponta duplázódni. Hat nappal később is gyönyörűen emelkedett, az ultrahangon pedig mindent rendben találtak. El is bocsátottak minket az intézetből, gratuláltak a sikeres lombikhoz, fel lehetett keresni a szülész-nőgyógyászt terhesgondozásra.

Boldogan mentünk az orvoshoz, aki viszont nem talált szívhangot.

Kedves, empatikus, segítőkész ember volt, azt mondta, nem végzetes hír, menjünk vissza két nap múlva, hátha addigra lesz szívhang. Újabb 48 óra, ami borzasztó nehezen telt.

Régóta megvan, milyen nevet szeretnénk adni a gyerekeinknek, de megbeszéltük Eszterrel, hogy majd csak akkor hívjuk úgy, amikor már kibújt. Ez védekezés is részünkről, a szülésig nagyon sok minden történhet. Addig becenevet találtunk ki, Törperősnek hívtuk. Két napig odafeküdtem Eszter pocakjához, és szuggeráltam: két napod van, kicsi Törperős, hogy megmutasd, képes vagy rá. Két nap múlva visszamentünk – és volt szívhang! Bár gyengébb és lassabb, mint az ideális, de mi nagyon örültünk és reménykedtünk. Sajnos egy hét múlva, a kontrollon már nem volt szívverés. Újabb hideg zuhany.

Nehéz, hogy soha nem fogjuk megtudni, miért történt így; ha tudnánk, a következő alkalommal lehetne rajta változtatni, javítani. Mivel nem ismerjük az okát, nincs is kire haragudni. Persze egyébként sem a harag a helyes út, hanem a történtek feldolgozása, de a gyászfolyamatban ez egy nagyon ösztönös első reakció.

Az elején nagyon ügyesen kitaláltam, hogy a hatodik hónapig nem kezdek el kötődni. Ez papíron tökéletes megoldás, mert így nem sérülök túlságosan érzelmileg. Valójában meg persze ez egyáltalán nem így működött, szívvel-lélekkel szurkoltam és kötődtem, gyerünk, Törperős. Kötődtem, de próbáltam úgy, hogy közben egy kis távolságot is tartsak, tudván, hogy a spontán terhességek nagy százaléka is vetéléssel végződik az első időszakban, a lombiknál pedig még kisebb az esély a sikerre. Ezért talán kicsit könnyebben tudtam az egészet feldolgozni, mint a feleségem.

Eszternek el kellett mennie műtéti befejezésre, és a kórházban a vírushelyzet miatt embertelen állapotok uralkodtak. Ráadásul látogatási tilalom volt érvényben. Borzasztó traumát jelentett számára, nekem pedig kívülről, tehetetlenül végignézni is rettenetes volt. Ugyanakkor ott volt még két fagyasztott embrió, ezért úgy éreztük, lehet még értelmük a megpróbáltatásoknak.

Utána a szülész-nőgyógyász doktornő azt mondta, menjünk haza, és egy picit élvezzük az életet. A lombik rengeteg korlátozással jár, a beültetés után kímélő életmódot kell folytatni, lehajolni sem szabad, nehogy a méh összehúzódjon, és így tovább. Ehhez óriási kooperációra volt szükség: számontartani, mit nem csinálhat a feleségem, én mikor tudom megcsinálni helyette, ebből pedig adódtak apró konfliktusok. A feleségem vércukorszintje nem volt teljesen rendben, nagyon figyelni kellett, mit eszik, reggelente pedig a véralvadási problémája miatt vérhígító injekciót kellett szúrni a hasába. Eszter akkor még Covid–19 elleni oltást sem kapott, szóval nem voltak ideálisak a körülmények. A lombik miatt sok minden kiesett a hétköznapi örömforrásokból, és erre még rátett egy lapáttal a járványhelyzet. Végre el lehetett hagyni a reggeli injekciókat és a többi megszorítást. Eszter felvett két oltást, utána egy kicsit visszakaptuk az életünket, már nem csak a háztömb körül tudtunk sétálni.

Tartalom

Ajánlás (Szél Dávid)

A szerző előszava

I. TÖRTÉNETEK

„Nem is kellene tudnia, mi az asszisztált reprodukció” (Gábor)

„Nincs úgy benne a közbeszédben a gyerekvállalás, mint Magyarországon” (László)

„Az elmúlt kilenc év megedzett bennünket” (Ambrus)

„Itt nagyobb hatással tudok lenni, többeknek lehetek hasznára” (Imre)

„Fellelkesített, hogy vállalható életmód a gyerekmentesség” (Márk)

„Az tud apává válni, aki előbb férfivá válik” (Szilárd)

„Annyiféle család van, ahány szín a szivárványban” (Balázs)

„Az utcán nem az anyukákat nézem meg, hanem a babakocsiban lévő gyerekeket” (Benedek)

„Kőbe vésett dolog, hogy az anya jó szülő, és mindenképp jobb az apánál” (Viktor)

„Ne szégyelld a meddőséget, ettől még ugyanúgy férfi vagy!” (Leonid)

„Sokkal fontosabb az érzelmi kötelék, mint a biológiai” (János)

„A gyerek a felelősségvállalás szinonimája, és ezzel sosem álltam túl jól” (Tamás)

„Ülünk a váróban, mindenki pontosan tudja a másikról, miért van ott” (Iván)

„Továbbra sem éreztem az anyagi biztonságot” (Dániel)

„Nagyon nehéznek találom ma az ismerkedést” (Ádám)

„Megértettük, hogy nem a gyerekvállaláson keresztül érezhetjük magunkat hasznosnak” (Csongor)

II. MIT MOND A SZAKEMBER?

„Az új apa mosogat, az új anya beveri a szöget” (Dr. Hadas Miklós)

„Egy férfi akkor is tökéletes férfi lehet, ha nem akar gyereket” (Dr. Szalma Ivett)

„Ma is előfordul, hogy több sikertelen meddőségi kezelés után merül csak fel a férfi kivizsgálása” (Dr. Takács Tamás)

„A férfiaktól várjuk, hogy a nők támaszai legyenek, de vajon a nők is támaszai a férfiaknak?” (Dr. Nagy Beáta Magda)

„Technológiailag fel vagyunk készülve a lombikra, lélektanilag korántsem” (Dr. Andrek Andrea)

„Szeretjük azt gondolni, hogy szabad döntésünkből nem vállaltunk gyereket” (Dr. Nemes László)

Utószó (Steiner Kristóf)

További olvasnivalók

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Sorts Mill Goudy – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0