A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Dubaj gésái, 2024

Copyright © Hadházi Anita, 2026

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Borító és fedélterv: Koppányi Lilla

Szerkesztette: Kékesi Ditta

Lektorálta: Róbert Katalin

Korrektor: Ábrahám Viktória

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2026

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6832-03-2

A történet fikció, a szereplői kitalált alakok.

Bármilyen egyezés a valósággal pusztán a véletlen műve.

„Amit el tudok pusztítani,
afölött hatalmam van.”

1.

– Azt hittem, hazazavar! – L3 vékony fejhangon igyekszik túlkiabálni az Airbus 330-as menetzaját.

Összeugrik a gyomrom. Újra az eligazítószobában vagyok, és átélem, ahogy a járatvezető felteszi a vizsgakérdést, én pedig leblokkolok. Megrohan a hidegverítékes, izzadós pánik, ahogy erőltetve igyekszem felidézni a helyes választ, de csak makogok, és egyre kínosabban érzem magam, mert biztos vagyok benne, hogy kiül az arcomra a zavarom.

– Én is – felelem, és helyére teszem az egyik fémkonténert. – Egyszerűen nem tudom megszokni, hogy mindennap vizsgahelyzetben vagyunk.

– Ne aggódj – biztat a lány. – Pár hónap, és belejössz.

– Már három hónapja repülök – jegyzem meg halkan, mire L3 megvonja a vállát.

– Kávét? – Nemet intek, az iménti kínos jelenet az eligazítóban kellőképp felrázott, még nincs szükségem koffeinre, inkább nekiállok a konyha kitakarításának.

L1, L2, L3… Néhány órára mind átvedlünk a ránk osztott pozíciókká, mint valami szorgos légi gyalogok. Én ma R4A vagyok, a gép jobb oldalán az utolsó ajtónál lévő személyzeti ülés az enyém, és a konyha: az én feladatom megmelegíteni az ételeket, lefőzni a kávét, felcicomázni a szervizkocsikat, majd elpakolni a romokat az etetés után. A konyhának olyan tisztának kell lennie, mint a repülőgép sebességmérésére szolgáló pitot-csőnek.

Az Indiai-óceán felett járunk, harmincötezer láb magasan. Végeztünk a szervizzel, R2 összeszedi a szemetet az utasokkal teli kabinban. A fények dimmelve, éjszakai járat, három kínkeserves, tétlen órát ücsörgünk majd, aztán jön a második szerviz a leszállás előtt. Nemsokára elkezdődik a melatonin és a koffein heroikus küzdelme. Ha az előbbi nyer, jár a fegyelmi, ugyanis szolgálatban tilos pihentetni a szemed.

Mélyet sóhajtok, a kabin jellegzetes, savanykás szaga felkúszik az orromba. Előveszem a fertőtlenítő spray-t, L3 (Zuzana, lesem le az aranyló névtáblájáról a nevét) észreveszi magát, sietve forró vizet tölt a Nescaféjára, majd utat enged nekem, és lehuppan a szolgálati ülésre az ajtó mellé. Lefújom a pultot, feltörlöm a szétszóródott kurkumasárga rizsdarabokat egy papírtörlővel. A pult, az ujjaim és a karom is jéghideg, kábé tizennyolc fok körül lehet a hőmérséklet az utastérben. Áldom az eszem, hogy a szoknyám alá felvettem a testszínű biciklisnadrágot.

Zuzana rám mosolyog, olyan arckifejezéssel, mintha sajnálna. Talán azért vág ilyen képet, mert majdnem elbuktam a vizsgakérdést az eligazításon?

A gyomrom elszorul. Bevillan a járatvezető szigorú tekintete, összepréselt szája, ahogy várja a feleletet. Aztán eszembe jut a megvető pillantása is, és a sima, vajszerűen krémes hangja, ahogy kijavít:

„– Time of Useful Consciousness, a cselekvőképes tudatosság ideje harmincötezer láb magasan? Nem, nem bírja mindenki oxigén nélkül hatvan másodpercig. Ha túl sokat vársz, hogy felhelyezd az oxigénmaszkodat, könnyen megeshet, hogy már fel sem fogod, mit kell tenned vele, vagy egyáltalán mi az a vicces műanyag izé a kezedben. A cselekvőképes tudatosság ideje függhet a fizikai állapottól és a robbanásszerű nyomáscsökkenéstől is, ami például a kabin szerkezeti sérülésekor következhet be.”

Fizikai állapot, robbanás, kabinnyomás, csökkenés – mantrázom magamban. Erőltetve visszamosolygok L3-ra, kidobom a papírtörlőt, majd előveszek egy szendvicset az egyik kocsiból, és én is leülök.

– Ismered a járatvezetőt? – kérdezem Zuzanát.

– Sadire Dato Celmano. Kabinvezető Manilából. Egy éve dolgozik a Dubai Wingsnél – feleli, és belekortyol a kávéba.

– Előadta a tapasztaltat, pedig ő sem dolgozik itt régóta.

Zuzana bólogat:

– És olyan savanyú a képe, mint egy fazék romlott zsureknek.

– Valami nem stimmel vele. – Beleharapok a szendvicsbe, a bagett friss, a lazac és a kapribogyó selymes íze jobb kedvre derít. Nem olyan vészes a helyzet, elvégre Sadire nem tiltott le a járatról. Minden rendben, leszámítva azt a furcsa, rezgő feszültséget, amit akkor érzek, ha rám pillant.

– Szólítsuk csak Sadnek – folytatja Zuzana a száját húzva. – Sad. Ez olyan szomorú. Ha így hívnának, én is mindenkivel szemétkednék.

Felnevetek.

– Shhhh! – toppan be a galley-ba, a fedélzeti konyhába R2.

Felnézek, a lány nagy, fekete szemmel mered rám. A fenébe, elfelejtette kitenni a névtábláját a kötényére.

– Mi van? – kérdezi Zuzana, mire R2 összevonja a szemöldökét:

– Halkabban, mielőtt Sad kihajít titeket a gépből!

Összerezzenek. R2-nek igaza van, épp elég volt a fiaskóm az eligazítószobában, nem kéne tovább feszítenem a húrt. A kötényem kenguruzsebéből előhalászom a noteszemet. A járatszám, az utaslétszám és a repülési idő mellé fel szoktam írni a legénység nevét és azt is, melyik pozícióban dolgoznak a járaton. Egy harapásnyi lapozgatás, és meg is találom R2-t: Neha. Igyekszem mindenkinek megjegyezni a nevét, pedig felesleges, hónapok óta repülök, és nem dolgoztam még kétszer ugyanazzal a legénységgel.

Az én nevemet viszont mindenki ismeri. Az Emirátusokban híresség lettem, hónapokba telt, mire valamennyire lecsengett a sztori, hogy a sztyuvi kinyomozta, ki ölte meg a lakótársát, és közben leleplezte Dubaj titkos és nagyon bűnös budoárját.

Egyesek szerint meggondolatlan voltam, mások szerint esetlen és naiv. Kétségbeesett emberek üzeneteitől villant fel a telefonom: találjam meg az eltűnt testvért, gyermeket, anyát. Trollok fröcsögtek reggel nyolckor éhgyomorra, hogy ugye, mégiscsak én öltem meg Michát. Egyik héten vakmerőnek neveztek, máskor pedig istenadta tehetségnek. Insta-posztok, TikTok-videók, kommentek, tagek és üzenetek arról, hogy ügyes vagyok, vagy hogy lehetett volna ezt sokkal jobban is. A végére úgy összezavarodtam, hogy nagyjából fogalmam sem volt, ki is vagyok valójában. Minden negatív kommentet tízszeresen éreztem, és fájt, ha engem hibáztattak Micha haláláért. Bárcsak végre feledésbe merülne az egész sztori!

Neha visszatolja a szemeteskocsit a helyére, rögzíti a piros reteszekkel, hogy turbulencia esetén se guruljon ki a helyéről, majd odafordul hozzánk:

– Nem fogjátok elhinni, mit találtam! – Előveszi a telefonját, megnyitja a TikTokot, majd az orrunk elé tolja az Iphone-ját. – Nagyon durva! Szofi, ezt látnod kell!

Mélyet sóhajtok, és beleharapok a szendvicsbe. Csak ne egy újabb videó legyen rólam, Micháról és a Dubaj Gésái leleplezéséről.

Zuzanával Neha telefonja fölé hajolunk, aki elindít egy videót. A felvétel minősége kifejezetten gyenge, mintha valami amatőr lesből készítette volna. Egy fekete hajú, vékony, alacsony, hiányos öltözetű, fiatal lány jelenik meg rajta, aki egy barna hajú férfival beszélget, akinek nem látom az arcát. Egy kopottas épület előtt állnak, egy zsúfolt, nyüzsgő utcán. Azon gondolkodom, vajon hol készülhetett a videó. Talán Dél-Ázsiában, szinte izzik a képernyő, izzadt férfiak és nők sietnek el az utcán, egy-egy másodpercre kitakarva a lányt és a férfit, akikre a felvétel fókuszál. A beszélgetés hirtelen eldurvul, a lány meglöki a férfit. Az erre elkapja a karját, megrázza, majd arcon üti. A lány a földre zuhan. Összegörnyed, a haja összekuszálódott, a válla rázkódik, bizonyára sír. Beletelik egy kis időbe, mire feltápászkodik, majd elővesz valamit a táskájából. A következő pillanatban felismerem: egy köteg pénz az, amit a férfi arcába dob. A bankjegyek szétröppennek, és olyan komótosan szállingóznak lefelé, mint egy lassított felvételen. Egy pár lennének? Vagy egy prosti és a futtatója? A kuncsaftja… A következő pillanatban a férfi megfordul, a kamera rájuk közelít, mire majdnem a torkomon akad a falat. A lány arcának egyik fele torz, mintha valami kiszívta volna belőle az összes lágyszövetet. Az arccsontjára fonnyadtan tapad a ráncos bőr, a jobb szeme helyén sötét üreg, néhány foga hiányzik. De mégsem ez a látvány a legmegdöbbentőbb, hanem a férfi, aki nem más, mint…

– Sad – jelentem ki döbbenten, alig artikulálva a szót, a szám még tele a falattal, képtelen vagyok lenyelni.

– Valami gond van?

Mindhárman összerezzenünk. Neha lélekjelenléte példás, a reflexei átlagon felüliek, abban a másodpercben bezárja a videót, ahogy meghallja Sad csúszósan sima hangját. Sad fölénk hajol, de már csak a fekete kijelzőt láthatja.

– Mi ez az egész?

– Pihenünk – feleli Zuzana barátságos mosolyt villantva.

– És a duty free?

Összevonom a szemöldököm.

– Éjszakai járaton azt nem a leszállás előtt…?

Sad arcvonásai megkeményednek, mire elakad a szavam.

– R2, told végig a kocsit, L3, menj előre, és kérdezd meg, kell-e segíteni a businessen, R4, te maradsz.

Engedelmeskedünk. L3 nekivág a kabinnak, R2 sietősen kitolja a kocsit, én pedig kínosan mocorgok az ülésen, a gyomrom összezsugorodik. Mit akar tőlem?

Sad belép a galley-ba, szembeáll velem és rákönyököl a pultra. A vonásai komorak, fekete szeme engem fürkész. Vastag ajka megrándul, mielőtt szóra nyitja.

– Szeretnék visszajelzést adni – közli kimérten. – Tudom, hogy sztárnak hiszed magad, de amint beteszed a lábad az eligazítószobába, te csak egy kezdő légiutas-kísérő vagy, és abból sem a legjobb. Nem vetted komolyan a vizsgakérdéseket…

– De…

– Tiszteletlen vagy, megkérdőjelezed a felettesedet. És a sminked sem megfelelő. Fakó és nem elegáns.

Döbbenten meredek rá. Érzem, ahogy átforrósodik az arcom. Sad elégedetten konstatálja.

– Helyes, de használj igazi pirosítót is, a szemed húzd ki erősebben, és a szádat is kend újra.

Az izmaim megfeszülnek, eddig a munka és a repülés volt a mentsváram, offline tér, itt nem érnek utol a negatív megjegyzések, egyáltalán bárki, aki életem egyik legtraumatikusabb eseményéről akar valamit az arcomba vágni. Itt a levegőben, a kabinban, ha szóba is került az eset, csak pozitívan nyilatkoztak rólam, talán hazudtak, de jólesett elhinnem. Fáj, hogy most már ez a tér sem biztonságos.

– Ne haragudj, de a sminkemet az útmutató szerint készítem. Finomabb árnyalatokat használok, mint egy sötétebb bőrtónusú lány. A fehér bőrömön ízléstelenül mutatna az erős smink. Úgy festenék, mint egy prostituált. – Az utolsó szót megnyomom, és élesen a szemébe nézek.

Az arca eltorzul. Pár másodpercig nem szólal meg.

– Jelenteni foglak – mondja aztán vajsima hangon. – A vizsgakérdés, a sminked és a szemtelen stílusod miatt.

– Ennek semmi értelme! – A forróság az arcomról a torkomra vándorol, a mellkasom szorítani kezd.

Sad arca elégedettséget sugároz. Mi a franc baja van velem?

Hátrébb lép, összedörzsöli a kezét.

– Ha legközelebb meglátod a nevem a járaton, jobban jársz, ha inkább beteget jelentesz.

Belém mar a szégyen, mintha egy rossz kölyök lennék, akit leszidnak és büntetnek. Szinte érzem, ahogy összezsugorodom, de erőltetve mély levegőt veszek. Már nem vagyok gyerek.

Az én hangom is keményen cseng.

– Úgy lesz, ezt megígérhetem. És azt is, hogy megvédem magam, ha kell.

2.

Hafiz a reptéri parkolóban vár. Magas, izmos alakját messziről kiszúrom, ahogy a reggeli napsütésben zsebre dugott kézzel a fehér Toyota Pradónak dől. A gyomrom bizsereg, épp odaintenék neki, amikor hirtelen szél támad, és lefújja a kalapot a fejemről. Utánanyúlok, még időben elkapom, mielőtt a porban landolna. Visszateszem a fejemre, és lágyan a nyakam köré igazítom a fátylat. Az ismerős mozdulat most nem nyugtat meg, hanem eszembe juttatja, mi történt a járaton.

Hafizra pillantok, rám mosolyog. A mellkasomban a nyomás minden egyes lépéssel enyhül, ahogy közeledem felé. Melegség árad szét bennem. Úgy bújok hozzá, és ölelem meg, amikor odaérek, mintha hónapok óta nem karoltam volna át, nem éreztem volna fás, fűszeres illatát.

Bőr, ámbra, agarfa. Napszítta, édes és egyszerre fanyar.

Végre újra együtt vagyunk. Még egy mély levegő be, majd lassan ki, igyekszem messzire fújni a járaton történt kellemetlenségeket. Még szorosabban ölelem, most nem vágyom másra, csak arra, hogy az illatával átszellőztessem a testemet, amikor megrezzen a telefon a zsebében. Pár pillanatig nem mozdulunk, majd Hafiz eltol magától. A szél belekap az uniformisomba, és hideg, karcos ujjal simít végig az ingem alatt. Megborzongok. Összehúzom magamon a zakót. Eddig nem fáztam, bizonyára a fáradtság az oka.

Hafiz előveszi a készüléket.

– Ezt most… – Megköszörüli a torkát.

– Tudom – felelem. Az utóbbi időben annyit rezeg a telefonja, hogy néha már akkor is hallom az ütemes berregést, amikor Hafiz nincs is a közelemben.

A fülére tapasztja a telefont, és pergő arab nyelven heves beszélgetés kezdődik. Észre sem veszi, hogy elfelejtette betenni a csomagtartóba a gurulós bőröndömet, amit még a rövid utakra is magammal kell cipelnem, benne a vaskos szolgálati kézikönyvvel, a váltás ruhával és a fedélzeti cipővel. Az éjszakai járatok után, amikor hullafáradtan megérkezem, jólesik Hafiz figyelmessége, de most hiába keresem a tekintetét, már be is vágódik az autóba. Egy pillanatra összezavarodom, még soha nem maradt el a kis rituálénk. Sok minden megváltozott mostanában, sóhajtok. Hafiz nagyon elfoglalt az utóbbi hónapokban. Ahogy én is.

Beemelem a bőröndöt a csomagtartóba, majd beülök Hafiz mellé a tevebarna bőrülésre. Leveszem a kalapomat, belehajtogatom a fátylat, és a hátsó ülésre dobom, majd a fejemet a fejtámlához préselem. Az éjszakai indiai turnaroundok a legkimerítőbbek. A lábujjaim sajognak, a telefonom szerint több mint tízezer lépést tettem meg a tizenkét órás repülőút alatt. Dupla szerviz, követelőző utasok. Az ingem vagy háromszor átizzadt, majd újra megszáradt. A kabin és a felmelegített currys csirke szagát árasztom, a szememet csípi a fáradtság, az arcom ragad az átzsírosodott sminktől. Átdörzsölöm a halántékom és a homlokom.

Hafiz beindítja a motort, de közben hívásban marad.

A pillantásom a váltókar mögötti üres kávéspoharakra siklik. Basszus! Bevillan, hogy elfelejtettem megvenni Hafiz kedvenc kávéját a duty freeben, pedig kérte, hogy hozzak egy dobozzal, mert elfogyott otthon. A duty freeben a Dubai Wings dolgozói kedvezménnyel vásárolhatnak. A lelkiismeret-furdalás nem tart tovább egy villanásnál, Hafizra pillantok, aki még mindig telefonál. Valami humoros dolog lehet a téma, mert többször felnevet. Félúton járunk, mire végre befejezi a hívást.

Épp a papírpoharakat rakosgatom egybe. Ő rám néz:

– Nagyon elgyötörtnek tűnsz.

– Elfejtettem megvenni a kávédat – sóhajtom.

Hafiz lágyan megsimogatja a combom, mintha jutalom járna érte, hogy holnap reggel Nescaféval kénytelen indítani a napot.

– Ez az oka, hogy ennyire lehangolt vagy?

A fejemet rázom, nem felelek, mire ő tovább kérdez:

– Mi történt a járaton?

Mélyet sóhajtok. Elmesélem neki a történteket, mire ő megcsóválja a fejét.

– In shallah, ez a Sadire, vagy ki, egy gyökér! Egy gyökér, akinek rossz napja van. Ne törődj vele! A sminked még most is tökéletes, gyönyörű vagy, és legalább olyan felkészült, mint a többiek, akikkel ma kiszórtátok az utasoknak… Hányan is voltak?

– Kétszázötvenketten. Tele járat.

Jelentőségteljesen bólint, miközben megáll a pirosnál.

– Kiosztottatok kétszázötvenkettő rizsescsirkét.

– Mangódzsússzal – teszem hozzá, és egy kicsit felvidít Hafiz könnyed stílusa.

De a jókedve csak álca.

– És nálad mi a helyzet? – kérdezem, pedig tudom, mi lesz a válasz.

Rengeteg nehézséggel jár egy magánnyomozó irodát vezetni az Emirátusokban. Egy nyomozóiroda elindítása is borzasztóan komplikált, annyi feltételnek kell megfelelni. Hafiznak hónapokba telt megszerezni a SIRA engedélyét. Minden napra jut egy ügy, egy kérdés, egy jogszabály, amit Naserral, az ügyvéddel meg kell beszélniük. Hafiznak nyomozóként eddig is ismernie kellett a jogszabályokat, most viszont egyenesen bele kell magát ásnia az Emírségek szövetségi büntetőtörvénykönyvébe. A dolgot nehezíti, hogy minden egyes emirátusnak saját kiegészítő törvényei is vannak, a nyomozási munkát pedig a szigorú rendelkezések korlátozzák. Az Emirátusokban jóval nehezebb magánjellegű információhoz, személyes adatokhoz hozzáférni, vagy egyáltalán, magánterületekre bejutni. Itt szigorúbbak a szabályok, mint bármelyik európai országban.

De Hafiz tudta, mire vállalkozik, legalábbis azt mondja, mégis, amikor megkérdezem, hogy telt a napja, minden egyes alkalommal megfeszül az állkapcsa, mielőtt röviden közli, hogy halad, de még messze a cél.

Mindketten az álommunkánkat csináljuk. Ő kevesebb kötöttségre vágyott, én repülőutakkal telepakolt beosztásra. Ezt akartuk, de nem vagyok benne biztos, hogy azt kaptuk, amire vágyunk.

– Már szinte együtt dolgoztok Nasserral – jegyzem meg mosolyogva.

– És hamarosan nem csak szinte.

Hafizra nézek. Ez új.

– Valóban?

– Nasser kapcsolatban áll néhány befolyásos cégcsoporttal. Felajánlotta, hogy társuljunk. Egyre nagyobb a kereslet a magánnyomozókra, de leginkább üzleti környezetben. És oda erős jogi ismeretek kellenek. Szükségem van Nasserra, a bürokrácia nem az én területem – mondja a száját húzva.

– Mert te inkább az embereken segítenél.

– Ebben vagyok jó – feleli kurtán. A lámpa zöldre vált, Hafiz gázt ad, a tenyerével jobbra tekeri a kormányt. – De jelenleg csak olyan ügyeket vállalhatok el, amik jól fizetnek. Amik egyáltalán fizetnek valamit. Nasserral közösen van rá esély, hogy beinduljon az üzlet.

Odabújok hozzá, a vállára hajtom a fejem.

– Tudtuk, hogy nem lesz egyszerű, de meg tudod csinálni. – Nyomok egy puszit a felkarjára, és közben a kezemet a szabad tenyerébe csúsztatom.

A Sheikh Zayed Road szinte üres, még nem kelt fel a város, nem kell a vadul autózókat kerülgetni.

Hafiz lefejti az ujjaimat, és mindkét kezével ráfog a kormányra.

– A kávé nem számít, de elfelejtettél írni, amikor landoltál Indiában. Alig bírtam elaludni. Egyébként is tudod, mennyire utálom, hogy ennyit vagy távol.

A mellkasom enyhén összeszorul, de úgy teszek, mintha nem feszülne, és Hafizra mosolygok.

– Sajnálom. Ez is… kiment a fejemből.

– Ma este ébren tartalak egy kicsit, habibti. Persze, csak büntetésből. – Féloldalas mosolyt villant, a tekintete perzsel. A gyomrom jólesően bizsereg. Nem haragszik rám.

– Rendben, habibi. – Tekintetem az ajkáról az ágyékára siklik. Majd meghalok a fáradtságtól, de az agyam mégis élénk fantáziálásba kezd, hogyan fog Hafiz ébren tartani.

Megsimogatja a combom, és mosolyog tovább, de már az útra szegezi a tekintetét. Hiába az elmaradt üzenetem, kipihentnek tűnik. Nálam mindenesetre biztosan többet aludt. Én csak egy forró fürdőre és egy puha párnára vágyom. Nagyot ásítok. Délelőtt alszom pár órát. Szeretném, ha este, miután hazaér, minőségi időt tudnánk tölteni egymással.

A Prado egyenletes zúgását a telefonom sorozatos pittyenései törik meg.

Előhalászom a készüléket az uniformisom zsebéből, és megnyitom a Messengert.

Amira küldött egy linket.

Egy TikTok-videó.

Nem valószínű, hogy a Dubaj Gésáival kapcsolatos, Amira is ugyanúgy szeretné elfelejteni a történteket, ahogy én. Talán egy újabb köszönő videó egy nőtől, akin nemrég segítettek.

Hafizra sandítok, a vezetésre koncentrál. Előveszem az egyik fülesem, rányomok a linkre, a videó elindul.

Ugyanazokat a képsorokat látom, mint amit R2 mutatott a gépen. Értem, miért keltette fel Amira figyelmét. Az alapítványában ehhez hasonló esetekkel foglalkoznak. Amira áldozatsegítő központja egy hónapja kapta meg a működési engedélyt, és azóta ő és a társai fáradhatatlanul dolgoznak. Menedéket adnak, jogi és pszichológiai támogatást nyújtanak. Amira vagyona biztosítja a tőkealapot, de vannak más támogatóik is.

A videó egyszer csak a háttérbe kerül. Egy ázsiai lány jelenik meg a kijelző bal alsó sarkában, mélyen dekoltált magenta felsőjén apró, fekete mikrofon.

@Mimowillfindyou.

Egy ismert TikTok-nyomozó.

Mimo a szokásos rituáléval beköszön: egy rózsaszín, cicafüles nagyítón keresztül gyanakvón a kamerába mered, majd felénk int vele, és hadarva beszélni kezd:

– Három napja került fel a nagy port kavart videó egy dubaji légiutas-kísérőről, aki nyílt utcán bántalmazott egy lányt. Az eset Manilában történt. A férfi – férfi? – ciccent, majd folytatja – ellökte, majd megütötte, hogy így alázza meg a vélhetően prostituáltként dolgozó, fiatal lányt. A férfi egy bizonyos Sadire Date Celmano, kabinvezető az Emirátusokban működő Dubai Wings légitársaságnál. Felháborító, hogy ilyesmi fényes nappal megtörténhet, és senki nem tesz semmit. Felháborító, hogy efféle szörnyetegek dubaji, elit légitársaságoknál dolgozhatnak, közvetlenül érintkezhetnek az utasokkal, és ráadásul vezető pozícióban! De ez még mind semmi. Amit most mutatok nektek, attól rendesen ledöbbentek majd, azt garantálom. Nézzétek csak az ajtót?! Ott az ajtófélfán – mutat a mögötte futó videóra, és rá is közelít. – Csak azon az ajtón van ilyen. Utólag festették oda. Fehér. Összetéveszthetetlen a két sötét folt. Leptosia nina. Kinek ismerős?

Döbbenten meredek a kijelzőre. Mire céloz Mimo?

A videónak vége, kezdődik elölről, újra Sad és az ázsiai lány vitatkoznak.

– Szofi?

Hafiz hangja zökkent ki.

– Öhm… tessék?

Ösztönösen lezárom a képernyőt. Hafiz a fejét csóválja, épp megszólalna, de észreveszi a lehajtót, és sietve igyekszik három sávot váltani. Hafiz nemcsak a külön töltött estéknek nem örül, annak sem, hogy az Instán és a TikTokon idegenek megkeresnek. Szó sem lehet arról, hogy bárkinek segítsek. Egy hónapja megkeresett egy férfi Ajmanból, hogy eltűnt a felesége, és találjam meg. Felajánlotta, hogy találkozzunk személyesen, az oldalán megosztotta, hogy kétségbeesve keresi a nőt. Hafiznak megemlítettem az ügyet, talán érdekli az eset, remek első munka lehetne a számára. Hafiz ráírt a férfira, és közben megmozgatott néhány követ a rendőrségnél is, mi a helyzet a nyomozással. A férfi nem válaszolt az üzenetére, hirtelen eltűnt, törölte a profilját a Facebookról, Hafiz pedig azt az információt kapta, hogy nem érkezett feljelentés ilyen nevű férfitől, nem létezik az ügy. Azóta Hafiz még jobban félt, mint korábban. Pár hónapja ugyan felajánlotta, hogy legyünk társak a magánnyomozó irodában, de maximum a gép előtt ülve kutathattam volna, a papírmunka és az adminisztráció hárult volna rám, így visszautasítottam. Megfogadtam, hogy soha többet nem leszek a párom beosztottja. Tudom, hogy Hafiz jó ember, Robi, a volt férjem pedig nem, de akkor sem leszek a titkárnője.

– Kérdeztem valamit. Nem is figyelsz? – szólal meg újra, miután rákanyarodtunk a Sheikh Zayed Roadra.

– Csak megnéztem az üzeneteimet. Szóval?

– Hova utazol legközelebb?

– Manchesterbe, holnap – felelem, és a szememet forgatom. Manchesterben nincs semmi izgalmas, a város szürke az évnek ebben a szakában, a szálloda kopottas és zajos a reptér közelsége miatt, és még csak kedvezményt sem kapunk a reggelinél.

És mindezt Hafiz is tudja.

– Ó, sajnálom. Akkor ma este mindenképpen romantikázunk. Te kiengesztelsz a tegnapi magányos estémért, én pedig addig kényeztetlek, amíg megfeledkezel az unalmas és hosszú utadról. – Feljebb csúsztatja a kezét a lábamon, és erősebben megmarkol. Izmos alkarjára pillantok, a kidudorodó erekre, a nagy kezére és hosszú ujjaira.

A combom töve belebizsereg.

– Alig várom. Imádok repülni, de azt imádom a legjobban, amikor te repítesz az egekbe – duruzsolom, majd újra átkarolom, és a vállára hajtom a fejem. Imádja, ha vezetés közben ezt csinálom.

El is feledkezem Sadről, Mimóról és a videóról. Hazaérünk. Én a fürdőszoba felé veszem az irányt, Hafiz fanyalogva bedob egy Nescafét, majd dolgozni megy. Szinte az egész napot végigalszom, délután kelek csak fel. Úgy döntök, készítek egy chai lattét, és Hafizt az erkélyen lazítva várom meg.

Dubajban a hőmérséklet egészen kellemes télen. Nem kúszik harminc fok fölé, de a hőség helyett van más, ami megkeseríti a mindennapokat. A hajnalok legtöbbször ködösek a tenger felől betörő és lecsapódó nedvesség miatt. A szélviharok is ezekben a hónapokban a legerőteljesebbek, szürke porfelhőbe vonják a városokat, és zavart okoznak a közlekedésben.

Végighúzom az ujjam az erkélybútor karfáján, a sárgás szemcsék a bőrömre tapadnak. Angel minden héten feltakarít az erkélyen is, de a sivatagi por hamar újra helyet kér magának. Minden szürkéssárga színt kap, mintha a téli hónapokban a sivatag szépia filterrel vonná be az eget, az épületeket, az utakat.

Kényelmesen elhelyezkedem a fotelben. Hafiz huszonnyolcadik emeleti lakásából tökéletes kilátás nyílik a Marina Bayt körbekígyózó, pikkelyszerűen csillogó, csupa ablak felhőkarcolókra és az alant ringatózó felhőfehér jachtokra.

Felteszem a lábam a szemközti fotelre, mélyet sóhajtok, majd belekortyolok az édes-fűszeres lattéba.

Valamelyik lenti étteremből lassú ritmusú zene szűrődik fel, a távolból építkezés zúgó-sípoló zaját hozza a porral együtt a szél.

A telefonom jelez, Hafiz ír.

Másfél óra, és otthon vagyok. Viszek sushit!
Ezeregy csók, habibti! <3

Futó pillantást vetek a szettemre: kék, virágmintás rövidnadrág, rövid fehér felső. Vörösesszőke loboncom frissen mosva olyan, mint egy szénakazal, úgyhogy laza kontyba fogtam össze a fejem tetején.

Megteszi, Hafiznál érzem először, hogy akár egy zsákot is viselhetnék, neki csak a tartalom számít.

Szuper! Kívánom a sushit…

És Téged is 😉 <3

Amikor becsukom az üzenetablakot, észreveszem, hogy Amira megint írt.

Hahó!

Semmi reakció arra, hogy kábé felrobbantottad a netet?

Úton vagy???

Hívj fel, amint tudsz!

Teljesen megfeledkeztem a linkről, hullafáradt voltam.

Újra elindítom a videót, sejtem, hogy Amira mire gondol a robbantással, és nem értem, mi ebben az új, miért ennyire izgatott.

Ez az ügy Szofinak való!

Hajrá, Szofi, ezt is megoldod!

Kinyírod őt is, mint Michát?

#nyomozdkiSzofi
#Szofirepül
#sztyuvinyomozó

A szokásos üzenetek, a szokásos tagek. A mellkasom megfeszül, de enged egy keveset, amikor látom, hogy az Ez az ügy Szofinak való! kommentet több ezren like-olták, míg a Kinyírod őt is, mint Michát? hozzászólást csak pár százan. Nevetséges, hogy szorongok vadidegenek kommentjei miatt, de hiába igyekszem kizárni a socialt az életemből, még a legjobb barátnőm se kímél.

Erőltetve levegőt veszek, majd kiválasztom Amira nevét a listából, és rábökök a hívás gombra.

A harmadik csengésre felveszi, és izgatottan köszönt.

– Hol voltál egész nap? Repültél?

– Éjszakai Kolkata. Most keltem.

– És megnézted?

– Láttam a videót – felelem, és belekortyolok a lattéba. – Egy fiatal lányt bántalmaznak. Megpróbálod megtalálni?

– Igen, de nem csak erről van szó, vagyis ez ettől bonyolultabb.

Összevonom a szemöldököm.

– Nem értem, mire gondolsz. – Megcserélem a lábam, szinte teljesen elgémberedett.

– Szofi, itt valami nagyon nem stimmel. Megdöbbentő!

– Az biztos – fújtatok. – Sőt! A legmegdöbbentőbb véletlen, hogy a járaton Sadire volt a kabinvezető. A férfi a videóból.

– Allahra, Szofi! Remélem, minden rendben ment.

– Igen, nem volt gond – füllentem.

Hallom, ahogy Amira sóhajt egyet.

– Valószínűleg nem tudta, ki vagy, vagy még nem látta a videót, máskülönben biztos vagyok benne, hogy szemétkedett volna veled.

A szememet forgatom, szerencsére Amira nem látja az arckifejezésem.

– Sztyuvi vagyok, nem nyomozó. Ezt remélhetőleg Sadire is felfogja. – Az más kérdés, hogy úgy tűnik, mintha nem akarná, hogy sztyuviként dolgozzak, teszem hozzá, de már csak gondolatban.

Amira nem válaszol rögtön.

– Ez komoly dolog, Szofi. A bántalmazás önmagában komoly, tudjuk, de itt többről van szó.

– Nincs áldozatsegítő központ Manilában?

– Van, de hasonlóan működnek, mint a többi ilyen hivatal. Az áldozatnak kell felkeresni őket. Viszont, ha igaz, amit sokan sejtenek, az a lány a videón nem fogja felkeresni egyik központot sem.

– Mire célzol?

– Azt pletykálják évek óta, hogy van egy különösen kegyetlen emberkereskedő szervezet Manilában.

– Nőket futtatnak?

– Igen. Begyűjtik a legkiszolgáltatottabbakat. Testi fogyatékkal élő fiatal lányokat és nőket, akiknek nincs családjuk, vagy olyan rossz körülmények között élnek, hogy nincs lehetőségük tenni semmit a gyerekeikért. Ezeket a nőket aztán kiajánlják gazdag európai férfiaknak, akiknek azt ígérik, hogy bármit megtehetnek velük. És ha igaz, amiket a városban rebesgetnek, akkor ezeknél nincsenek határok. Elképzelhetetlen szörnyűségekre képesek. Állítólag van az az összeg, amiért a kuncsaftok akár halálra is kínozhatják a lányokat.

A gyomrom émelyegni kezd, leteszem a lattét az asztalra.

– De ez csak pletyka. Városi legenda, amiből talán semmi nem igaz.

– Eddig ezt reméltük mi is, de ez a videó mindent megváltoztatott. @Mimowillfindyou ügyesen kiszúrta a jelet az ajtón.

Mimóval ellentétben én nem tulajdonítok jelentőséget a festett ajtódísznek.

– Európában a déli országokban nagy hagyománya van, hogy apró alakzatokat, geometriai mintákat festenek a bejárati ajtókra vagy a falra, amivel a család vagy az épület történetére utalnak.

– A Fülöp-szigeteken nem divat az ilyesmi.

Feltámad a szél, homokot szór a szemembe, ösztönösen hunyorogni kezdek.

– Egy pillanat. Ez az átkozott vihar! – Szitkozódva kipislogom a szúrós szemcséket, majd felteszem a kérdést: – Te tudod, hogy mire utalhat az a jel?

Felhúzom a lábam, hátat fordítok a széliránynak, és lélegzet-visszafojtva várom a választ.

– Pszyche, avagy Leptosia Nina – feleli Amira. – Ázsiában őshonos lepke. Apró, gyenge, bizonytalanul repül, ezért sosem hagyja el a talajszintet, ahol folyamatosan veszélynek van kitéve. Ez a törékeny rovar a jelképe a régió talán legkegyetlenebb emberkereskedő szervezetének. És a videó rá az első bizonyíték, hogy ez sajnos nem városi legenda. Egy széttárt szárnyú Leptosia Nina, a bal szárnyán tépett sérülés, ahogy a tegnap felkerült TikTok-videóban is látszik. Attól félek, Szofi, hogy igazak a pletykák. A Manila Pillangói létezik.