„Fortune debütáló regénye tele van nosztalgiával és lélekkel. Percy és Sam története magával ragadó és összetett; a cselekmény gyorsabban elrepül, mint azok a bizonyos nyári hónapok. Bár, akárcsak a helyek, ahol a nyarainkat töltjük, vagy az emberek, akikkel útközben találkozunk, Percy és Sam is ott marad a szívünkben, jóval az utolsó oldal elolvasása után is.”

USA Today

„A nyár varázsa és romantikája szinte kézzelfogható.”

Popsugar

„A Minden elmúlt nyár egy ízig-vérig nyári regény, tele vágyakozással és elveszett szerelemmel. Legszívesebben felfalná az ember, egyetlen ízletes, ellenállhatatlan falatban.”

BuzzFeed

„Minden könyv jöhet, ami egy koktéllal és egy szívfájdalom okozta hajvágással indít, de a Minden elmúlt nyár felülmúlta minden reményemet. Fortune elméje éles, prózája ékes, és a szereplőiben az a ritka fajta élet és lélek lüktet, amit mi, olvasók, állandóan keresünk. Ragyogó bemutatkozás.”

Emily Henry

„Elbűvölő történet a második esélyekről, és arról, hogy a jövő, amit elképzeltünk magunknak, sosem az, aminek látszik.”

Jodi Picoult

„Carley Fortune tökéletesen érzékelteti a fiatal, nyári szerelem nosztalgiáját és a döntéseket, amik örökre megváltoztatnak minket. Ez a következő letehetetlen vízparti olvasmány
egy izgalmas, új hangtól!”

Ashley Audrain

„Nem akartam, hogy – akárcsak a nyár – ez a lenyűgöző, nosztalgikus történet véget érjen a felnőtté vált kamaszkori szerelemről. Ez az izgalmas debütáló regény egy tökéletesen magával ragadó nyári szerelmi történet, amit Jojo Moyes és Emily Henry rajongóinak azonnal fel kellene írni
a kívánságlistájukra!”

Marissa Stapley

Carley Fortune: Every Summer After

Copyright © 2022 by Carley Fortune

Hungarian translation © Kéri Andrea, 2023

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Carley Fortune: Every Summer After

A JOVE BOOK, Published by Berkley, An imprint of Penguin Random House LLC, New York, 2022

Fordította: Kéri Andrea

ISBN: 978 963 598 127 4 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borítótervező: Ashley Tucker

Vezető grafikus: Coverist Studio – Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Vas Annamária

Korrektor: Kótai Kata, Kővári Bettina

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: romantikus

Szüleimnek, amiért elvittek a tóhoz,

és Bobnak, amiért lehetőséget adott rá,
hogy visszamenjek

1
MOST

A negyedik koktél jó ötletnek tűnt. És a frufru is, ha már itt tartunk. E pillanatban azonban, a lakásom ajtajának zárjával folytatott küzdelem kellős közepén, kezdem úgy érezni, hogy reggelre meg fogom bánni azt az utolsó italt. És talán a frufrut is. June felvilágosított, amikor ma beültem a székébe egy hajvágásra, hogy a szakítós frufru szinte mindig rossz döntésnek bizonyul. De nem June volt hivatalos a barátja aznap esti eljegyzési partijára friss szingliként. Eljött hát a frufru ideje.

Nem mintha még szerelmes lennék az exembe; nem vagyok. Sosem voltam. Sebastian egy hangyányit sznob. Feltörekvő vállalati jogász, aki egy órát sem bírt volna ki Chantal partiján anélkül, hogy ne gúnyolódott volna a barátnőm kedvenc italán, vagy ne hivatkozott volna valami pöffeszkedő cikkre a New York Timesból, ami szerint az Aperol spritz „ideje lejárt”. Ehelyett úgy tett volna, mintha a borlapot tanulmányozná, és olyan idegesítő kérdésekkel bombázta volna a bárpultost, mint a terroir vagy a savasság, végül a válaszoktól függetlenül úgyis a legdrágább vörösből kért volna egy pohárral. Na nem azért, mintha olyan kivételes ízléssel bírna, vagy annyit tudna a borokról, mert ez nem igaz. Egyszerűen azért vesz drága cuccokat, hogy a kifinomultság látszatát keltse.

Sebastian és én hét hónapig voltunk együtt, ezzel elnyerve az eddigi leghosszabb kapcsolatomnak járó elismerést. A végén kijelentette, hogy nem igazán tudja, ki is vagyok valójában. És tulajdonképpen mondott valamit.

Sebastian előtt olyan pasikat választottam, akik szerettek szórakozni, és nem zavarta őket, hogy lazán kezeljük a kapcsolatunkat. Amikor találkoztam vele, úgy éreztem, hogy komoly felnőttnek lenni annyit tesz, mint találni valakit, akivel végre komolyra fordulhatnak a dolgok. Sebastian pedig épp beleillett ebbe a képbe. Vonzó volt, művelt, sikeres, és a leereszkedő stílusa ellenére bárkivel képes volt eltársalogni szinte bármiről. Mégis nehezemre esett túl sok mindent megosztani vele magamról. Régen megtanultam visszafogni az arra való furcsa hajlamomat, hogy a véletlenszerű gondolatok csak úgy maguktól, szűrő nélkül elhagyják a számat. Azt hittem, sikerült valódi esélyt adnom a kapcsolatunknak, ám Sebastian idővel felismerte az iránta tanúsított közönyömet, és igaza volt. Nem érdekelt igazán. Egyikük sem érdekelt.

Csak egyvalaki számított.

És annak már régen vége.

Szóval elszórakozom a férfiakkal, és tényleg nagyra értékelem, hogy a szex némi kiutat jelent az elmém börtönéből. Szeretem megnevettetni őket, szeretem a társaságukat, szeretem olykor félretenni a vibrátoromat, de sosem kötődöm senkihez, és sosem mélyülök el igazán semmiben.

Még mindig a kulcsommal bénázok – most komolyan, valami nem stimmel a zárammal? –, amikor rezegni kezd a telefonom a táskámban. Ami különös. Senki nem hív ilyen későn. Igazság szerint soha nem hív senki, Chantalt és a szüleimet leszámítva. Viszont Chantal épp a saját partiján van, a szüleim pedig Prágában vakációznak, és még nincsenek is ébren. A rezgés épp akkor marad abba, amikor sikerül kinyitnom az ajtót, és beesek az aprócska, egyszobás lakásomba. Belenézek a bejárat melletti tükörbe, és észreveszem, hogy a rúzsom teljesen elkenődött, a frufrum viszont észveszejtően jól fest. Bekaphatod, June.

Elkezdem kikapcsolgatni az arany szandálom pántjait, sötét hajzuhatagom az arcomba hullik, amikor újra megrezzen a mobilom. Előhalászom a táskámból, és fél lábamon cipővel a kanapé felé botladozom, miközben a homlokomat ráncolva fintorgok a kijelzőn felvillanó „ismeretlen szám” feliratra. Valószínűleg téves hívás.

– Halló! – szólok bele, ahogy lehajolok, hogy lehámozzam magamról a másik szandált is.

– Percyvel beszélek?

Olyan hirtelen egyenesedek fel, hogy meg kell kapaszkodnom a kanapé támlájában, nehogy elvágódjak. Percy. Ezen a néven már régóta nem hív senki. Mostanában Persephone vagyok szinte mindenkinek. Néha egyszerűen P. De sosem Percy. Nem voltam Percy már hosszú évek óta.

– Halló… Percy? – A hang mély és lágy. Ezt a hangot már több mint egy évtizede nem hallottam, de olyan ismerős, hogy hirtelen tizenháromnak érzem magam, aki 45 faktoros naptejben megfürödve a dokknál ücsörög, és olcsó ponyvákat olvasgat. Azután tizenhat vagyok, lehámozom magamról a ruháimat, hogy meztelenül és a Kricsmiben eltöltött műszaktól ragacsosan belevethessem magam a tóba. Majd tizenhét vagyok, és Sam ágyán, nedves fürdőruhában heverészve bámulom hosszú ujját, ahogy végigsimít az anatómia-tankönyve lapjain, amit a lábam mellett tanulmányoz. Hirtelen forró vér tolul az arcomba, a szívem ütemes, szakadatlan lüktetése berepeszti a dobhártyámat. Reszkető lélegzetet veszek, majd görcsbe ránduló hasizmokkal lehuppanok a kanapéra.

– Igen – sikerül kinyögnöm, mire a vonal másik végén lévő valaki megereszt egy hosszú, megkönnyebbült sóhajt.

– Charlie vagyok.

Charlie.

Nem Sam.

Charlie. A rossz testvér.

– Charles Florek – teszi hozzá, és belekezd a magyarázatba, hogyan nyomozta ki a telefonszámomat (valami barátom barátjáról beszél, és egy ismerősről a magazinnál, ahol dolgozom), de alig figyelek rá.

– Charlie? – vágok a szavába. A hangom élesen és feszülten cseng; egy rész spritz, két rész döbbenet. Vagy talán az egész totális csalódottság. Mert ez a hang nem Samhez tartozik.

Hát persze hogy nem.

– Tudom, tudom. Rég volt már. Jó ég, nem is tudom, mennyi idő telt el – mondja, és úgy hangzik, mint egy bocsánatkérés.

Én viszont tudom. Pontosan tudom, hogy mennyi idő. Számontartom.

Tizenkét év telt el, mióta utoljára láttam Charlie-t. Tizenkét év az óta a katasztrofális hálaadás-hétvége óta, amikor minden elromlott Sam és köztem. Amikor mindent tönkretettem.

Egykor számoltam a napokat, amíg a családom végre felutazott a bungalóba, és újra láthattam Samet. Most már csupán egy fájdalmas emlék, amit mélyen magamba temettem.

Azt is tudom, hogy több évet töltöttem Sam nélkül, mint vele. Azon a hálaadáson, ami pontosan hét évvel az utolsó beszélgetésünk után történt, pánikrohamot kaptam. Hosszú idő óta az elsőt. Azután belefojtottam a bánatomat másfél üveg rozéba. Meghatározó pillanat volt: hivatalosan is több évet voltam nélküle, mint amennyit együtt töltöttünk a tónál. Levegő után kapkodva bőgtem a fürdőszoba csempéjén, amíg el nem ájultam a kimerültségtől. Chantal másnap átjött egy adag zsíros gyorskajával, hátrafogta a hajamat, miközben könnyek patakzottak az arcomon, és kidobtam a taccsot, s mindent bevallottam neki.

– Egy örökkévalóság óta – mondom Charlie-nak.

– Tudom. És ne haragudj, hogy ilyen későn hívlak – feleli. Annyira hasonlít a hangja Samére, hogy az már fáj, mintha egy hatalmas tésztagombóc szorult volna a torkomba. Emlékszem, hogy amikor tizennégy évesek voltunk, szinte lehetetlen volt megkülönböztetni őket a telefonban. És arra is emlékszem, hogy más dolgokat is észrevettem Samen azon a nyáron.

– Ide hallgass, Pers. Híreim vannak – kezdi, ugyanazt a nevet használva, amin egykor szólított, de sokkal komolyabb hangot megütve, mint az a Charlie, akit valaha ismertem. Hallom, ahogy az orrán keresztül szívja be a levegőt. – Anya itt hagyott minket pár nappal ezelőtt, és én… nos, úgy gondoltam, hogy tudni akarnád.

A szavai cunamiként csapódnak nekem, alig tudom felfogni őket. Sue meghalt? Sue olyan fiatal volt…

Csupán annyit tudok kinyögni érdes hangon:

– Micsoda?

Charlie hangja kimerülten cseng, ahogy válaszol.

– Rák. Pár éve már küzdött vele. Persze nagyon megrázott bennünket, de már elege volt a betegségből, érted?

Nem először érzem azt, mintha valaki ellopta volna az életem forgatókönyvét, és teljesen elbaltázta volna. Lehetetlennek tűnik, hogy Sue beteg volt. Sue, a széles mosolyával, farmer forrónadrágjával és vakítóan szőke lófarkával. Sue, aki a világ legistenibb pirogját sütötte. Sue, aki lányaként bánt velem. Sue, akiből az álmaimban egy napon az anyósom vált. Sue, aki évekig betegeskedett, anélkül hogy tudtam volna róla. Tudnom kellett volna. Mellette kellett volna lennem.

– Annyira, de annyira sajnálom – fogok bele. – Én… nem is tudom, hogy mit mondhatnék. Az anyukád… ő… – Úgy habogok, mintha kezdeném elveszíteni a fejem. Hallom a hangomon.

Szedd össze magad – mondom magamnak. – Réges-régen eljátszottál minden jogot Sue-hoz. Nem szabad összeomlanod.

Felrémlik bennem, hogy Sue egyedül felnevelt két fiút, miközben a Kricsmit vezette, és az első alkalom, amikor találkoztam vele. Átjött a bungalónkba, meggyőzni a nála sokkal idősebb szüleimet, hogy Sam jó gyerek, és biztosítsa őket arról, hogy rajtunk tartja majd a szemét. Eszembe jut, amikor megtanított, hogyan tartsak három tányért egyszerre, és amikor arra biztatott, ne hagyjam, hogy bármelyik fiú semmibe vegyen, beleértve a saját két fiát is.

– Ő volt… minden – nyögöm ki. – Olyan csodálatos anya volt.

– Igen, az. És tudom, hogy milyen sokat jelentett neked, amikor még gyerekek voltunk. Ezért is kereslek – mondja Charlie tétován. – Vasárnap lesz a temetése. Tudom, hogy rengeteg idő eltelt azóta, de szerintem ott kellene lenned. Eljössz?

Rengeteg idő? Tizenkét év. Tizenkét éve, hogy utoljára megtettem az utat északra, arra a helyre, ami sokkal inkább az otthonom volt, mint bármi más a világon. Tizenkét éve, hogy fejjel előre belevetettem magam a tóba. Tizenkét éve, hogy az életem csúfosan letért a helyes útról. Tizenkét éve, hogy utoljára láttam Samet.

De csupán egyetlen válasz létezik.

– Persze hogy elmegyek.

2
NYÁR, TIZENHÉT ÉVVEL EZELŐTT

Nem hiszem, hogy a bungaló megvásárlásakor a szüleim tisztában voltak a ténnyel, miszerint a szomszédban két kamasz fiú lakik. Anyu és apu azt szerették volna, hogy egy kicsit elszakadhassak a várostól meg a többi velem egykorú gyerek társaságától, így a Florek fiúk – akik délutánonként meg esténként hosszú órákon át felügyelet nélkül kószálhattak – legalább akkora meglepetést okoztak nekik, mint nekem.

Néhány osztálytársam családjának volt ugyan nyaralója, de mind Muskokában, a várostól nem messze északra, ahol a bungaló szó nem igazán illett a sziklás partot szegélyező palotákra. Apu pedig nem volt hajlandó Muskokában keresgélni. Azt mondta, ha ott vennénk magunknak víkendházat, ennyi erővel akár Torontóban is tölthetnénk a nyarat – hiszen annyira közel volt a városhoz, ráadásul nyüzsgött a torontóiaktól. Így hát anyámmal távolabb, északkeleten kezdtek nézelődni a vidéki településeken, ám apu ezeket még mindig túl fejlettnek és túlárazottnak találta, szóval egyre inkább eltávolodtak Torontótól, míg végül Barry’s Bayre esett a választásuk. Egy álmos, munkások lakta kis falura, amely nyaranta felpezsdült a turistáktól: a járdákon nyaralók és európai városnézők tolongtak, akik az Algonquin Provincial Parkba tartottak kempingezni vagy kirándulni. „Imádni fogod ott, kölyök – ígérte apu. – Az az igazi nyaralóvidék.”

A későbbi évek során izgatottan vártam a négyórás utat Toronto belvárosától, a Tudor stílusú házunktól a tóig, ám az a legelső utazás egy örökkévalóságnak tűnt. Egész civilizációk emelkedtek fel és buktak el, mire elértük az „Üdvözöljük Barry’s Bayben!” táblát; apu meg én utaztunk elöl a költöztetőautóban, anyu pedig a Lexusszal követett minket. Anyu kocsijával ellentétben a teherautóban nem volt sem egy normális hangrendszer, sem légkondi, így hát kénytelen voltam az állami rádió monoton zümmögését hallgatni, miközben a combom hátulja hozzáragadt a műanyag üléshez, a frufrum pedig izzadt homlokomhoz tapadt.

Nálunk hetedikben szinte minden lány frufrut vágatott magának Delilah Mason mintájára, bár nekünk, többieknek nem állt olyan jól, mint neki. Delilah volt a legnépszerűbb lány az évfolyamon, és szerencsésnek éreztem magam, amiért az egyik legbizalmasabb barátnője lehettem. Legalábbis egykor, még az ottalvósbuli-incidens előtt így volt. Az ő frufruja csinos, vörös fátyolként hullott alá a homlokába, miközben az enyém a gravitációval és a különböző hajformázó szerekkel dacolva furcsa pamacsokban és szögekben ágaskodott mindenfelé, így sokkal inkább tűntem annak az esetlen tizenhárom évesnek, aki valójában voltam, semmint a titokzatos, sötét szemű barnának, aki lenni akartam. A hajam nem volt se egyenes, se göndör, és úgy tűnt, hogy a hét napjától kezdve az időjáráson át az előző esti alvásomig kiszámíthatatlanul sok tényezőtől függően változott a személyisége. Míg én bármit megtettem volna azért, hogy megkedveljenek, a hajam elzárkózott mindennemű alkalmazkodástól.

A Kamaniskeg-tó nyugati partjának bozótosában megbújó Bare Rock Lane a nevéhez méltóan egy keskeny földút volt. A felhajtót, amire apu rákanyarodott, annyira benőtték az ágak, hogy a kisteherautó oldalát karmolták.

– Érzed ezt az illatot, kölyök? – kérdezte apu letekerve az ablakot, ahogy továbbdöcögtünk a teherautóban. Mindketten nagyot szippantottunk a levegőből, mire a rég lehullott tűlevelek földes, balzsamos illata töltötte meg az orromat.

Egy szerény, alpesi tetős faházikó hátsó ajtaja előtt parkoltunk le, amely eltörpült a körülötte burjánzó fehér- és vörösfenyők mellett. Apu leállította a motort, felém fordult, majd őszülő bajusza alatt megbúvó mosollyal és sötét keretes szemüvege mögött csillogó szemmel így szólt:

– Isten hozott a tónál, Persephone.

A bungalónak ellenállhatatlan, füstös faillata volt. Valahogy sosem múlt el, még azután sem, hogy anyu éveken át égette benne a drága Diptyque[1] illatgyertyáit. Valahányszor csak visszatértem ide, megálltam az ajtóban, és mélyen beszívtam az aromáját, épp úgy, ahogy azon a legelső napon tettem. A földszint egybefüggő kis tér volt, amit a padlótól a mennyezetig megfakult, göcsörtös fadeszkák borítottak. A hatalmas ablakokon át már-már pofátlanul gyönyörű kilátás nyílt a tóra.

– Hű… – leheltem, megpillantva egy lépcsőt, amely a teraszról vezetett lefelé a meredek domboldalon.

– Nem rossz, mi? – veregette meg a vállamat apu.

– Megyek, megnézem a vizet! – harsogtam, és azon nyomban kirohantam az oldalsó ajtón, mely egy lelkes csattanás kíséretében bezárult mögöttem.

Lenyargaltam több tucat lépcsőn, mire leértem a stéghez. Párás délután volt, az égboltot sűrű, szürke felhők borították, s a mozdulatlan, ezüstös víz felszínén tükröződtek. Alig tudtam kivenni a túlsó parton sorakozó házak körvonalát. Lehuppantam a stég szélére, belelógattam a lábamat a vízbe. Letaglózott a táj csendje – amíg anyu le nem kiabált, hogy segítsek kipakolni.

Mire kirámoltuk a költöztetőautót, hullafáradtak és bosszúsak voltunk a sok cipekedéstől meg a szúnyogokkal folytatott küzdelemtől. A konyha rendbetételét anyura és apura hagytam, s felloholtam az emeletre. Két hálóhelyiség volt; a szüleim lemondtak a tóra néző szobáról a javamra, azzal az indokkal, hogy én úgyis több időt töltök majd odabent, ezért jobban tudom értékelni a csodás kilátást. Kipakoltam a ruháimat, megvetettem az ágyat, a Hudson’s Bay-takarómat módszeresen az ágy végébe hajtogattam. Apu szerint nyáron semmi szükség nem volt egy efféle meleg gyapjútakaróra, ám anyu ragaszkodott hozzá, hogy mindannyiunk ágyára kerüljön egy.

– Ez a kanadai módi – magyarázta olyan hangnemben, mintha ennek mindenki számára magától értetődőnek kellene lennie.

Az egyik éjjeliszekrény tetején elrendeztem egy veszélyesen magas kupacnyi, puha kötésű könyvet, és kitűztem A fekete lagúna szörnye posztert az ágyam fölé a falra. Odáig voltam a horrorért. Rengeteg ijesztő filmet néztem; a szüleim már rég feladták a próbálkozást, hogy cenzúrázzák őket. Ráadásul faltam a klasszikus R. L. Stine- és Christopher Pike-könyveket[2] meg az újabb sorozatokat a menő tinikről, akik teliholdkor vérfarkassá változnak, vagy dögös kamasz lányokról, akik a pomponedzés után szellemekre vadásztak. Régen, amikor még voltak barátaim, bevittem a suliba a könyveket, és a jó részeket (azaz bármit, ami véres vagy kicsit is szexi volt) hangosan felolvastam a többieknek. Eleinte csak élveztem, hogy heccelhetem a csajokat, és imádtam a figyelem középpontjában lenni, de a biztonság kedvéért más szavai mögé rejtőzve. Ám minél több horrort olvastam, annál inkább megszerettem a történet mögött rejlő írói technikákat, azt, ahogy a szerző még a leglehetetlenebb helyzeteket is hihetővé varázsolta. Tetszett, hogy minden könyv egyszerre volt kiszámítható, mégis egyedi, megnyugtató, mégis váratlan. Biztonságos, de sosem unalmas.

– Pizza vacsorára? – jelent meg anyu az ajtóban a posztert vizslatva, de szó nélkül hagyta.

– Itt van pizza?

Barry’s Bay nem tűnt elég nagynak ahhoz, hogy pizzát lehessen házhoz rendelni. Később ez a sejtésem be is igazolódott, így hát elkocsikáztunk a csak elvitelre dolgozó Pizza Pizzához, ami a város két élelmiszerboltjának egyikében bújt meg.

– Hányan élnek itt? – kérdeztem anyut. Még csak este hét volt, de a főutca legtöbb üzlete már lehúzta a rolót.

– Kábé ezerkétszázan, habár valószínűleg ez a triplájára nő nyáron a nyaralókkal együtt – felelte. Az egyik étterem zsúfolásig telt teraszától eltekintve a város teljesen kihaltnak látszott. – Úgy tűnik, a Kricsmi a legmenőbb hely itt szombat este – jegyezte meg, és lassított, miközben elhajtottunk mellette.

– Nekem meg inkább úgy tűnik, hogy ez az egyetlen hely – replikáztam.

Mire visszaértünk, apu már felállította a kis tévét. Kábeltévé ugyan nem volt, de magunkkal hoztuk a családi DVD-gyűjteményünket.

– Arra gondoltam, megnézhetnénk A nagy kiruccanást – jelentette be apu. – Pont ideillőnek tűnik, nem gondolod, kölyök?

– Hm… – Leguggoltam, hogy szemügyre vegyem a doboz tartalmát. – Az Ideglelés is passzolna.

– Én azt nem nézem meg – vágott közbe anyu, miközben tányérokat és szalvétát pakolt ki a dohányzóasztalra a pizzásdoboz mellé.

– Akkor legyen A nagy kiruccanás – döntött apu, azzal betette a filmet a lejátszóba. – John Candy klasszikusa. Mi lehetne ennél jobb?

Odakint felerősödött a szél, átsüvített a fenyőfák között, és a tó felszínét fodrozta. Az ablakon beáramló szellő esőillatot hozott.

– Ja… – motyogtam, miközben beleharaptam a pizzaszeletbe. – Igazság szerint ez egész finom.

Villám cikázott keresztül az égen, megvilágítva a fenyőket, a tavat és a túlsó part dombjait, mintha valaki egy gigantikus fényképezővel vakuzott volna. Megbabonázva figyeltem a vihart a hálószobám ablakából. A kilátás sokkal tágasabb volt, mint az ég apró szelete, amit a torontói szobámból láthattam, a mennydörgés pedig olyan hangosan szólt, mintha közvetlenül a faház fölött dübörögne. Mintha csak az első itt töltött éjszakánk tiszteletére rendelték volna. Lassacskán a fülsiketítő csattanások távoli morajlássá szelídültek, én pedig visszabújtam az ágyba, és az ablaküveget verdeső esőt hallgattam.

Amikor másnap reggel felébredtem, egy pillanatra megzavart az ablakon beáradó vakító napsütés és a mennyezeten táncoló fénypászmák. Anyu és apu már odalent voltak, kávéval felvértezve, olvasnivalóval a kezükben ücsörögtek. Apu a karosszékben a The Economist egyik példányát böngészte, miközben elmélyülten vakargatta a szakállát, anyu pedig a konyhapult melletti bárszéken ülve egy vastag lakberendezési magazint lapozgatott; túlméretezett, piros keretes szemüvege az orra hegyén egyensúlyozott.

– Hallottad éjjel a villámlást, kölyök? – érdeklődött apu.

– Elég nehéz volt nem észrevenni – válaszoltam, miközben kivettem egy gabonapelyhet a nagyrészt még mindig üres konyhaszekrényből. – Azt hiszem, nem aludtam valami sokat.

Reggeli után megtöltöttem egy méretes vászontáskát a legszükségesebb kellékekkel – egy regénnyel, pár magazinnal, ajakápolóval és egy tubus 45 faktoros naptejjel –, majd a tó felé vettem az irányt. Bár előző éjjel zuhogott az eső, a stéget addigra felszárította a reggeli napsütés.

Leterítettem a törölközőmet, alaposan bekentem magamat naptejjel, majd államat a kezemre támasztva hasra feküdtem. A part egyik irányába elnézve úgy százötven méteren belül nem láttam másik stéget, ám a túloldalról szomszédos móló viszonylag közel állt. Egy evezős csónakot kötöttek ki hozzá, és egy tutaj úszott a parttól kissé távolabb. Előhúztam a könyvemet, s ott folytattam az olvasást, ahol előző este abbahagytam.

Valószínűleg elbóbiskoltam, mert hirtelen egy hangos csobbanásra, majd fiúk rikoltozására és nevetésére riadtam fel.

– Most elkaplak! – ordította az egyik.

– Úgyse tudsz! – gúnyolódott egy az előzőnél mélyebb hang.

Csobbanás.

Két fej lebegett a tóban a szomszéd tutaja mellett. Továbbra is hason fekve figyeltem, ahogy felkapaszkodnak a deszkákra, aztán felváltva szaltóznak és csobbannak a vízbe. Még csak július elején jártunk, de már mindketten bronzbarnára sültek. Úgy tippeltem, hogy testvérek, és az alacsonyabb, soványabb fiú nagyjából velem egykorú lehet. Az idősebbik egy fejjel fölé magasodott, a törzsén és karján derengő árnyékok már kialakulóban lévő izmokat sejtettek. Amikor a válláról a vízbe vetette a kisebbiket, hahotázva felültem. Addig nem vettek észre, de az idősebb most széles mosollyal az arcán szembefordult velem.

– Hahó! – rikkantotta, és integetni kezdett.

– Szia! – kiáltottam.

– Új szomszéd? – harsogta.

– Igen! – kurjantottam vissza.

A fiatalabb fiú csak állt és bámult, mire az idősebbik vállba bökte.

– Jesszus, Sam! Köszönj már!

Sam felemelte a kezét, és addig meredt rám, amíg az idősebb vissza nem nyomta őt a víz alá.

A Florek fiúknak nyolc órájukba tellett megtalálni engem. A vacsoránál használt edények elmosogatása után a deszkateraszon ücsörögtem a könyvemmel, amikor kopogtattak a hátsó ajtón. Hiába tekergettem a nyakamat, nem tudtam kivenni, hogy anyu kivel beszélget, ezért sietve a lapok közé nyomtam a könyvjelzőt, majd feltornáztam magam az összecsukható székből.

– Láttunk ma egy lányt a stégükön, és üdvözölni akartuk. – A hang egy kamasz fiúhoz tartozott; mély volt, mégis éretlen. – A közelben nincs senki, aki a tesómmal egykorú lenne, és együtt játszhatnának.

– Játszani? Nem vagyok csecsemő – háborgott a másik fiú; a hangja elcsuklott dühében.

Anyu hátranézett rám a válla fölött, kérdőn összeszűkülő szemmel.

– Látogatóid vannak, Persephone – közölte, egyértelművé téve, hogy nem igazán örül a ténynek.

Kiléptem, becsuktam magam mögött a szúnyoghálós ajtót, és a homokszín loboncú fiúkkal találtam szemben magam, akiket korábban úszni láttam. A két, egyformán nyurga és napbarnított srác le sem tagadhatta volna a rokonságot – bár a különbözőségeik legalább ilyen szembeötlőek voltak. Míg az idősebb fiú szélesen mosolygott, megmosakodott, és láthatóan közeli barátságot ápolt a hajformázó szerekkel, addig a fiatalabb a lábát bámulta, és a fején csücsülő szénaboglya bozontos fürtökben hullott a szemébe. Buggyos, oldalzsebes rövidnadrágot és kifakult Weezer-pólót viselt, ami legalább egy számmal nagyobb volt a kelleténél. Az idősebb ezzel szemben farmerben, feszülős, fehér pólóban és fekete Converse tornacipőben jelent meg; a cipő gumitalpa makulátlanul fehéren virított.

– Szia, Persephone, én Charlie vagyok – szólalt meg a nagyobbik, mély gödröcskékkel és felém villanó, élénkzöld szempárral. Cuki. Fiúbandába illően cuki. – Ő pedig az öcsém, Sam. – Azzal a fiatalabb fiú vállára tette a kezét.

Sam ajka kényszeredett félmosolyra húzódott a dús hajzuhatag alatt, majd ismét lesütötte a szemét. Korához képest magasnak tűnt, ám ettől a magasságtól vált olyan cingárrá; a végtagjai egy fa gallyaira hasonlítottak, a könyöke és a térde pedig éles kövekre. A lába úgy festett, mintha folyamatos botlásveszély fenyegetné.

– Ööö… sziasztok – kezdtem, miközben ide-oda járt közöttük a tekintetem. – Azt hiszem, láttalak ma titeket odalent a tónál, srácok.

– Aha, azok mi voltunk – felelte Charlie, miközben Sam a tűleveleket rugdosta. – A szomszédban lakunk.

– Úgy érted, hogy állandóan? – tudakoltam, benyögve az első gondolatot, ami átsuhant a fejemen.

– Egész évben – erősítette meg Charlie.

– Mi Torontóból jöttünk, szóval ez – mutattam a környező bokrokra – elég új nekem. Szerencsések vagytok, hogy itt élhettek.

Sam horkantott, de Charlie rá sem hederítve folytatta.

– Hát, Sam és én örömmel körbevezetnénk. Nem igaz, Sam? – fordult a testvére felé, noha választ nem várt a kérdésére. – És bármikor használhatod a tutajunkat. Nem bánjuk – ígérte továbbra is mosolyogva. Egy felnőtt magabiztosságával beszélt.

– Szuper. Mindenképpen fogom, köszi – mosolyogtam vissza szemérmesen.

– Figyelj, szeretnék kérni tőled egy szívességet – mormolta Charlie cinkosan. Sam felnyögött homokszín hajkoronája alatt. – Pár haverom átjön ma este, és arra gondoltam, hogy Sam itt lóghatna veled, amíg nálam vannak. Nem él valami nagy társasági életet, és kábé egyidősnek néztek ki – magyarázta, miközben alaposan szemügyre vett engem.

– Tizenhárom éves vagyok – világosítottam fel, majd Samre sandítottam; kíváncsi voltam az ő véleményére erről a javaslatról, de továbbra is a földet vizslatta. Vagy talán a kilométer hosszú lábát.

– Tök-kéletes – duruzsolta Charlie. – Sam is tizenhárom. Én tizenöt vagyok – tette hozzá büszkén.

– Fogadd gratulációmat! – motyogta Sam.

Charlie folytatta.

– Szóval, Persephone…

– Percy – vágtam a szavába vérmesen. Charlie furcsán nézett rám. Idegesen felvihogtam, és a csuklómon viselt barátságkarkötőt forgatva magyarázkodni kezdtem. – Csak Percy. A Persephone… túl sok. És kissé nagyképű.

Sam kihúzta magát, összevont szemöldökkel, az orrát ráncolva végigmért. Az arca valahogy átlagosnak hatott, egyetlen vonása sem volt különösen megragadó, a szemét kivéve, ami az égszínkék meglepő árnyalatában játszott.

– Akkor hát Percy – ment bele Charlie, de az én figyelmemet továbbra is Sam kötötte le, aki félrebiccentett fejjel tanulmányozott. Charlie megköszörülte a torkát. – Tehát, ahogy már mondtam, hatalmas szívességet tennél nekem, ha elszórakoztatnád a kisöcsémet ma este.

– Jézusom… – sutyorogta Sam épp akkor, amikor visszakérdeztem:

– Elszórakoztatni? – Egymásra pislogtunk. Egyik lábamról a másikra nehezedtem, fogalmam sem volt, hogy mit mondhatnék. Hónapok teltek el azóta, hogy olyan szörnyen megbántottam Delilah Masont, és egyetlen barátom sem maradt, így hónapok óta nem töltöttem időt olyasvalakivel, aki velem egykorú volt. Azt viszont végképp nem akartam, hogy Samet rákényszerítsék arra, hogy velem lógjon. Mielőtt azonban kimondhattam volna, megszólalt.

– Nem muszáj, ha nem akarod. – Úgy hangzott, mint egy bocsánatkérés. – Csak meg akar szabadulni tőlem, mert anya nincs otthon.

Charlie erre mellkason vágta őt.

Igazság szerint jobban vágytam egy barátra, mint egy könnyen kezelhető frufrura. Ha Sam hajlandóságot mutatott, szívesen vettem a társaságát.

– Én nem bánom – fordultam felé, majd megjátszott magabiztossággal hozzátettem: – Mármint, elég nagy áldozatot hozok érted. Szóval fizetségként megmutathatod, hogyan kell leszaltózni arról a tutajról.

Féloldalas vigyort villantott rám. Visszafogott mosoly volt, ugyanakkor helyes mosoly; kék szeme úgy csillogott napsütötte bőrén, mint a tengeri üveg.

Ezt én csaltam elő – gondoltam, és jóleső borzongás járt át. Újra látni akartam.

3
MOST

Kamasz énem képtelen lenne elhinni, de nincs autóm. Akkoriban alig vártam, hogy nekem is legyen négy saját kerekem, és ha csak lehet, minden hétvégén északra utazhassak. Manapság viszont az életem Toronto nyugati végének egy erdős kerületére korlátozódik, ahol lakom, és a belváros szívére, ahol dolgozom. Gyalogosan vagy tömegközlekedéssel eljuthatok az irodába, az edzőterembe vagy a szüleim lakásához is.

Vannak olyan barátaim, akik még a jogosítvány megszerzésével sem bajlódtak; ők ahhoz a fajtához tartoznak, akik azzal hencegnek, hogy sosem mennek a Bloor Streettől északra. Az egész világuk egy sikkes, belvárosi buborékba van zárva, és még büszkék is rá. Noha az enyém is ilyen, olykor mégis úgy érzem, mintha fuldokolnék.

Az igazat megvallva tizenhárom éves korom óta nem éreztem igazán otthonomnak a várost; azóta, hogy beleszerettem a tóba, a bungalóba és a bozótba. Legtöbbször azonban nem hagyom, hogy arrafelé kalandozzanak a gondolataim. Nincs rá időm. A világ, amit felépítettem magamnak, tele van a városi lét minden tipikus kellékével: túlórákkal az irodában, spinningedzésekkel és villásreggelikkel. Én így szeretem. A túlzsúfolt naptár boldogsággal tölt el. Ám olykor azon kapom magam, hogy a város elhagyásáról fantáziálok – keresek egy csendes helyet a vízparton, ahol írhatok, mellékállásban pedig egy étteremben dolgozom, hogy kifizethessem a számlákat –, és túl szűknek érzem a bőrömet, mintha nem férne bele az életem.

Ez valószínűleg minden ismerősömet meglepné. Harmincéves nő vagyok, aki tulajdonképpen egész jól boldogul az életben. A lakásom egy hatalmas ház legfelső emeletén található Roncesvalles-ben, egy lengyel városrészben, ahol tisztességes pirogot is kapni. A hely tényleg lenyűgöző, nyitott gerendákkal és ferde mennyezettel; igaz, elég szűkös, de egy egész szobás lakás a városnak ebben a részében nem olcsó mulatság, a fizetésem a Shelter magazinnál pedig… nos, nevezzük szerénynek. Oké, valójában pocsék. De ez jellemző a médiában betöltött állásokra, és bár a pénz kevés, a munkám igenis fontos.

Négy éve dolgozom a Shelternél, lassan felkapaszkodva a ranglétrán az egyszerű szerkesztőségi asszisztenstől a vezető szerkesztőig. Ezáltal hatalmi pozícióba kerültem: én osztom ki a sztorikat és én felügyelem a fotózásokat az ország legnagyobb lakberendezési magazinjánál. Javarészt az én erőfeszítéseimnek köszönhetően a különböző közösségi oldalakon elkötelezett követőkre és hatalmas online közönségre tettünk szert. Olyan munka ez, amit szeretek, és amiben jó vagyok, ráadásul a Shelter negyvenedik évfordulós ünnepségén a magazin főszerkesztője, Brenda, nekem mondott köszönetet, amiért bevezettem a kiadványt a digitális korszakba. Ez volt a karrierem csúcspontja.

A szerkesztői munka az emberek szemében valami egészen varázslatos, tele rohanással és csillogással. Ám ha őszinte akarok lenni, legtöbbször abból áll, hogy egy lyukban ücsörgök egész nap, és a minimalista szinonimáit guglizom. Viszont vannak termékbemutatók, amiken meg kell jelenni, illetve kötelező ebédek feltörekvő tervezőkkel. Ez a fajta meló bejön a nagymenő vállalati ügyvédeknek meg a felkapaszkodó bankároknak, ami legtöbbször hasznosnak bizonyul abban, hogy partnereket találjak a koktélpartikra. És vannak más előnyök is, mint sajtóutak, ingyenpia és félelmetes mennyiségű ajándék cucc. Emellett a szakmabeliekről szóló pletykák kiapadhatatlan áradata, amit kibeszélhetünk Chantallal – ez a kedvenc időtöltésünkké vált a szürke csütörtök estéken. (Továbbá, anyu sosem unja meg, hogy nyomtatásban lássa a Persephone Fraser nevet a magazin impresszumában.)

Charlie telefonhívása fejszeként hasít bele a buborékomba, és annyira nyugtalanul várom az utazást északra, hogy amint megszakítja a vonalat, azonnal lefoglalok egy autót és egy hotelszobát holnapra, noha a temetés még napok múlva lesz. Mintha tizenkét éven át tartó kómából ébrednék, a fejem lüktetni kezd a várakozástól és a félelemtől.

Újra látni fogom Samet.

Leülök, hogy egy e-mailben megírjam a szüleimnek, mi történt Sue-val. Az európai kiruccanásuk alatt nem nézik rendszeresen az üzeneteiket, szóval fogalmam sincs, mikor jut el hozzájuk a hír. Ahogy azt sem tudom, tartották-e még a kapcsolatot Sue-val. Anyu néhány évig még beszélt vele azután, hogy Sam és én „szakítottunk”, de valahányszor csak szóba hozta valamelyik Floreket, azonnal könnybe lábadt a szemem. Végül abbahagyta a beszámolókat.

Rövidre fogom az üzenetet, majd ahogy elkészülök, belehajigálok pár ruhát a Rimowa bőröndbe, amit nem engedhettem volna meg magamnak, mégis megvettem. Már jócskán elmúlt éjfél, reggel egy interjú elkészítése, utána pedig egy hosszú út vár rám, úgyhogy felveszem a pizsamámat, leheveredek, és lehunyom a szemem. De túlságosan fel vagyok pörögve ahhoz, hogy aludni tudjak.

Vannak ezek az emlékek, amiket akkor szoktam felidézni, ha elkap a nosztalgia, és legszívesebben elmerülnék a Sammel közös múltunkban. Úgy tudom lejátszani őket az elmémben, mintha csak régi házi videókat néznék. Az egyetemen állandóan ezek pörögtek a fejemben, különösen este, elalvás előtt; az érzés olyan ismerős volt, mint az a rongyos Hudson’s Bay-es takaró, amit elhoztam a bungalóból. Ám az emlékek és a velük járó bűntudat is épp olyan bántó, mint a gyapjútakaró dörzsölése a bőrömön. Hosszú éjszakákat vesztegettem el azzal, hogy elképzeltem, merre járhat Sam abban a szent pillanatban, közben azon tűnődtem, hogy vajon ő is rám gondol-e éppen. Olykor biztos voltam benne, hogy igen, mintha egy láthatatlan, elszakíthatatlan zsinór futna köztünk, átszelve hatalmas távolságokat és mindig összetartva bennünket. Máskor elbóbiskoltam egy ilyen „mozizás” közben, hogy aztán felriadjak az éjszaka közepén, és úgy érezzem, hogy a tüdőm menten összeomlik, míg végül mélyeket lélegezve sikerült leküzdenem a pánikrohamot.

Végül az egyetem végére megtanultam kikapcsolni ezeket az éjszakai adásokat, helyette a vészesen közelgő vizsgákkal, cikkek leadási határidejével, gyakornoki pozíciókra való jelentkezésekkel telt meg a fejem, a pánikrohamok pedig kezdtek alábbhagyni.

Ma este nem vagyok képes ekkora önuralmat gyakorolni. Magam elé idézem az első alkalmainkat: az első találkozást, az első csókot, amikor Sam először vallott nekem szerelmet. Míg aztán szembejön a valóság: hamarosan újra látni fogom őt. A gondolataim erre olyan kérdések örvényévé változnak, amikre nincs válaszom. Hogyan fog reagálni a felbukkanásomra? Mennyit változott? Egyedülálló még? Vagy, basszus, megnősült?

A terapeutám, Jennifer – nem Jen, véletlenül sem Jen; egyszer elkövettem ezt a hibát, és azon nyomban helyre tett. A csaj falán bekeretezett idézetek lógnak („Az élet egy kávé után kezdődik” vagy „Nem fura vagyok, csak limitált kiadású”). Szóval fogalmam sincs, hogy mit vár, miféle komolyságot kölcsönözhet a teljes nevének használata. A lényeg az, hogy Jennifernek van néhány bevált trükkje az elharapózó szorongásos gondolatok leküzdésére, azonban a mély, hasi légzés és a mantrázás kevés lesz ma estére. Néhány évvel ezelőtt kezdtem Jenniferhez járni, nem sokkal hálaadás után, amit azzal töltöttem, hogy kitaccsoljam az összes megivott rozét, és kiöntsem a lelkem Chantalnak. Nem akartam pszichológushoz fordulni; úgy gondoltam, az a pánikroham csupán egy aprócska megingás lehetett az egyébként alapvetően sikeres úton afelé, hogy kitöröljem Sam Floreket a szívemből és a fejemből, de Chantal hajthatatlan volt. „Erre a szarságra én nem vállalkozom, P” – közölte velem a rá jellemző brutális őszinteséggel.

Chantal és én gyakornokként találkoztunk a városi magazinnál, ahol most ő a szabadidőrovat szerkesztője. Összehozott minket az éttermi kritikák tényellenőrzésének furcsa művelete (Szóval a laposhal fenyőmagporral van bevonva, és nem pisztáciakéreggel?), valamint a főszerkesztő bohózatba illő megszállottsága a tenisz iránt. A pillanat, amely megszilárdította a barátságunkat, egy megbeszélésen jött el, amit a főszerkesztő a következő szavakkal nyitott: „Sokat gondolkodtam a teniszről – majd Chantal felé fordult, aki az egyetlen fekete bőrű kolléga volt az egész szerkesztőségben, és így szólt: – Te biztosan remekül teniszezel.” Chantal arca rezzenéstelen maradt, miközben annyit válaszolt, hogy sajnos nem játszik, míg belőlem kipukkant: „Ugye csak viccelsz?”

Chantal a legbizalmasabb barátnőm – nem mintha sokan tolonganának ezért a címért. Azáltal, hogy vonakodva osztok meg kínos vagy intim részleteket az életemből, gyanússá válok a szemükben. Például: Chantal tudta, hogy egy bungalóban töltöttem a gyerekkoromat, és a szomszéd fiúkkal lógtam, viszont arról fogalma sem volt, milyen erős kötelék fűzött Samhez, vagy hogy a kapcsolatunk úgy ért véget, mintha ledobtak volna egy bombát, ami után nem maradtak túlélők. Azt hiszem, maga a tény, hogy a múltam egy ilyen meghatározó darabkáját eltitkoltam előle, sokkal inkább megdöbbentette, mint az, ami annyi évvel azelőtt történt.

– Ugye érted, mit takar a barátság fogalma? – kérdezte, amikor megosztottam vele a szörnyű igazságot. Tekintettel arra, hogy a két legközelebbi barátom nincs velem beszélő viszonyban, a helyes válasz valószínűleg a „nem igazán” lett volna.

De Chantalnak igenis jó barátja vagyok. Engem hív fel, ha ki akarja panaszkodni magát a munkájával vagy a leendő anyósával kapcsolatban, aki folyamatosan azzal nyaggatja, hogy Chantal engedje ki a haját az esküvőre. Chantalt hidegen hagyják az esküvői előkészületek, kivéve a kívánsága, hogy hatalmas buli legyen tánccal és ingyenpiával, meg egy pöpec menyasszonyi ruhája. Ami tulajdonképpen érthető, ám mivel az eseményt valahogy össze kell hozni, én vettem át a nem létező esküvőszervező szerepét, aki Pinterest-montázsokat készít inspirációként a dekorációhoz. Jó hallgatóság vagyok. Én vagyok az, aki pontosan tudja, hogy melyik felkapott új étteremnek van a legmenőbb séfje. Kiváló Manhattant keverek. Szórakoztató vagyok! Egyszerűen csak nem akarok arról beszélni másokkal, hogy mi nem hagy aludni éjjelente. Vonakodom beismerni, hogy lassan már megkérdőjelezem, valóban boldoggá tett-e a ranglétra megmászása, vagy hogy olykor mennyire sóvárgok az írás után, de valahogy nem találom magamban a bátorságot hozzá, vagy hogy néha milyen magányosnak érzem magam. Chantal az egyetlen ember, aki képes kiszedni belőlem ezeket a titkokat.

Persze, az ódzkodásom, hogy Samről meséljek Chantalnak, nem abból fakad, hogy ne gondolnék rá. Hát persze hogy gondolok. De igyekszem félresöpörni ezeket a gondolatokat, és legtöbbször sikerül is. Nem volt pánikrohamom, mióta Jenniferhez járok. Szeretem azt hinni, hogy sokat fejlődtem az elmúlt évtizedben. Hogy továbbléptem. Mégis, néhanapján, ahogy megcsillan a napfény az Ontario-tó vizén, eszembe juttatja a bungalót, és újra ott ülök a tutajon, vele.

A kezem annyira remeg, miközben kitöltöm a nyomtatványokat az autókölcsönző recepcióján, hogy egyenesen meglep, amikor az ügyintéző minden további nélkül átnyújtja nekem a kulcsokat. Brenda nagyon megértően fogadta, mikor felhívtam, hogy a hét hátralevő részére szabadságot veszek ki. Azt mondtam neki, hogy haláleset történt a családban, és bár ez szigorúan véve hazugság volt, Sue-ra valóban a családom részeként tekintettem. Legalábbis egyidőben.

Valószínűleg semmi szükség nem lett volna a valóság elferdítésére, idén ugyanis összesen egy nap szabadságot vettem ki egy Valentin-napi wellnesselős hosszú hétvégére Chantallal. Ez a hagyomány akkor kezdődött, amikor még mindketten szinglik voltunk, és egyetlen pasi vagy vőlegény sem állhat útjába.

Egy pillanatra fontolóra veszem, hogy nem mondom el Chantalnak, hova megyek. De aztán bevillan az elmémbe a kép, ahogy balesetet szenvedek, és senki sem tudja, mit kerestem az országúton a várostól távol. Így hát gyorsan bepötyögök egy üzenetet az autókölcsönző parkolójából, ám mielőtt elküldeném, még hozzáteszek pár „teljesen jól vagyok” felkiáltójelet: A bulid annyira eszméletlen volt!!! (Túlságosan is jó! Nem kellett volna meginnom azt az utolsó spritzet!) Néhány napra elutazom a városból egy temetés miatt. Sam anyukája.

Pár másodperccel később megérkezik a válasza: AZ a Sam??? Jól vagy?

A válasz: nem.

Rendben leszek – írom vissza.

A mobil rezegni kezd, amint megnyomom a küldés gombot, de hagyom, hogy Chantal hívása hangpostára fusson. Olyan keveset aludtam, hogy pusztán az adrenalin és a két bögre kávé tart ébren, amit a ma reggeli interjú során fogyasztottam el azzal a nagypofájú tapétatervezővel. Most tényleg nincs kedvem beszélgetni.

Mire átfurakszom a városon, és felérek a 401-es autópályára, a gyomrom olyan görcsbe rándul, hogy meg kell állnom az egyik útszéli Tim Hortons kávézónál egy sürgős mosdószünetre.

Még mindig remegek, amikor az egyik kezemben egy üveg vízzel, a másikban egy mazsolás-zabos muffinnal visszaülök a kocsiba, azután erőt vesz rajtam egyfajta megmagyarázhatatlan nyugalom, ahogy továbbhajtok észak felé. Hamarosan feltűnnek előttem a kanadai ősföld gránitjának csipkés sziklái, a bozótosból az élőcsali- és sültkrumpli-árusok út menti táblái bukkannak elő. Olyan régen jártam utoljára erre, mégis minden olyan ismerős. Mintha az életem egy másik részébe hajtanék vissza.

Amikor legutóbb megtettem ezt az utat, éppen hálaadás hétvégéje volt. Akkor is egyedül utaztam, abban a használt Toyotában igyekeztem észak felé, amit az összespórolt borravalóimból vásároltam. Egyszer sem álltam meg a négyórás út alatt. Három gyötrelmes hónap telt el azóta, hogy utoljára láttam Samet, és kétségbeesetten vágytam arra, hogy átöleljen, hogy az enyémhez simuljon a teste, és elmondhassam neki az igazat.

Vajon tudhattam volna előre, hogy az a hétvége hozza el életem legcsodásabb és legborzalmasabb pillanatait is? Hogy milyen gyorsan fordulnak egyre rosszabbra a dolgok? Hogy többé nem látom Samet? A hibát már hónapokkal azelőtt elkövettem, de vajon megakadályozhattam volna az utórengéseket, amik a legsúlyosabb károkat okozták?

A gyomrom bukfencet vet, amint megpillantom a tó déli csücskét, és mélyeket lélegzek – bee egy, kettő, három, négy, és kii egy, kettő, három, négy – egészen a város szélén álló Cedar Grove Motelig.

Késő délutánra jár, mire bejelentkezem a szállodába. Veszek egy példányt a helyi újságból a recepcióspultban álló korosodó férfitól, majd a százhatos szoba elé parkolok a kocsival. A szoba tiszta és jellegtelen. Az ágy fölött függő, semmitmondó nyomat egy erdőben kószáló szarvasról meg a kopottas, steppelt poliészter takaró, ami hosszú élete kezdetén még burgundivörös árnyalatban pompázhatott, szolgáltat minden színt a helyiségben.

Felakasztom az egyszerű, fekete, egyenes szabású ruhát, amit a temetésre hoztam, és az ágy szélére telepszem. Ujjammal a combomon dobolva kibámulok az ablakon. A tó északi csücske, a városi kikötő és a szabadstrand kúszik be a képbe. Viszketést érzek. Valahogy nem helyénvaló ilyen közel lenni a vízhez anélkül, hogy felmennék a nyaralóba. Bepakoltam a fürdőruhámat és egy törölközőt is, hogy lesétálhassak a strandra, de igazából arra vágyom, hogy belevethessem magam a vízbe a stégem széléről. Csupán egyetlen bökkenő van: az a stég többé már nem az enyém.

4
NYÁR, TIZENHÉT ÉVVEL EZELŐTT

Még soha nem járt fiú a hálószobámban addig az estéig, amikor Charlie otthagyta Samet a bungalónk küszöbén. Amint kettesben maradtunk, az idegességtől azonnal megkukultam. Samnek azonban láthatóan nem volt hasonló problémája.

– Szóval, miféle név az, hogy Persephone? – szegezte nekem a kérdést, miközben a harmadik Oreót tömte a szájába. A padlón ücsörögtünk, és anyu ragaszkodott hozzá, hogy az ajtót mindig tartsuk nyitva. Ahhoz képest, hogy Sam milyen mogorva volt az első találkozásunk során, sokkal beszédesebbnek bizonyult, mint arra számítottam. Perceken belül megtudtam, hogy világéletében a szomszédban élt, ősszel kezdte a nyolcadikat, és bár tulajdonképpen szereti a Weezert, a póló valójában a bátyja levetett ruhája. – Majdnem minden cuccom az – magyarázta közömbösen.

Anyu nem tűnt túl boldognak, amikor megkérdeztem, hogy Sam maradhat-e estére.

– Nem hinném, hogy ez a legjobb ötlet, Persephone – tagolta lassan, egyenesen Sam füle hallatára, majd apuhoz fordult tanácsért. Úgy gondolom, nem az játszotta a legfőbb szerepet, hogy Sam fiú volt, sokkal inkább anyu vágya, hogy legalább két hónapig távol tartson engem minden kamaszkorútól, amíg vissza nem térünk a városba.

– Szüksége van egy barátra, Diane – felelte apu, hogy teljes legyen a megaláztatásom.

Hagytam, hogy az arcomba hulljon a hajam, karon ragadtam Samet, és a lépcső felé rángattam.

Anyu öt percig bírta, hogy ne nézzen ránk, aztán kezében egy tányér Oreo keksszel beállított a szobába, ahogy hatéves koromban is tette. Csodálkoztam, hogy nem hozott mellé egy-egy pohár tejet is. Épp a kekszet majszoltuk, a mellkasunkat fekete morzsák pöttyözték, amikor Sam a nevemről kérdezett.

– A görög mitológiából ered – válaszoltam. – A szüleim totál kockák. Persephone az alvilág istennője. Nem igazán illik hozzám.

Végigmérte A fekete lagúna szörnye-posztert meg az éjjeliszekrényemen tornyosuló horrorkönyveket, majd felvont szemöldökkel rám meredt.

– Nem is tudom. Az alvilág istennője? Valahogy passzol hozzád. Nekem elég vagánynak hangzik… – Elcsendesedett, az arckifejezése komolyra váltott. – Persephone, Persephone… – Úgy görgette a nevemet a nyelvén, mintha ízlelgetné. – Tetszik.

– A Sam minek a rövidítése? – tudakoltam, közben melegség futotta el a kezemet és a nyakamat. – Samuel?

– Nem – vigyorgott.

– Sámson? Csavardi Samu?

Felkapta a fejét, mintha megleptem volna.

– A Gyűrűk Ura, menő. – A hangja elcsuklott a menőn, és suta vigyort villantott rám, amitől újabb remegést éreztem a mellkasomban. – De nem. Egyszerűen Sam. Anyukám szereti az egy szótagos fiúneveket, mint a Sam és a Charles. Azt mondja, a rövid nevek több erőt sugároznak. Bár néha, ha igazán mérges, Samuelnek nevez. Szerinte azzal nagyobb hatást tud elérni.

Ezen felnevettem, mire a vigyora igazi, őszinte mosolyba fordult, az egyik oldalon kissé szélesebbe, mint a másikon. Volt benne valami könnyed lazaság, mintha senkinek nem akart volna megfelelni. Ez tetszett. Pont ilyen akartam lenni én is.

Éppen egy kekszet rágcsáltam, amikor Sam ismét megszólalt.

– Mire gondolt apukád odalent?

Értetlenséget színleltem. Azt reméltem, hogy nem hallotta. Sam hunyorított, és halkan hozzátette:

– Azzal kapcsolatban, hogy szükséged van egy barátra.

Összerezzentem, nyeltem egy nagyot, és fogalmam sem volt, mit felelhetnék, vagy mennyit oszthatnék meg vele.

– Volt idén némi „problémám” – mutattam idézőjelet az ujjammal – pár lánnyal a suliból. Már nem kedvelnek többé. – A csuklómon fityegő karkötőt babráltam, amíg Sam mérlegelte a hallottakat. Amikor felpillantottam rá, homlokráncolva méregetett, mintha egy matematikai problémán törné a fejét.

– Tavaly felfüggesztettek két lányt az osztályunkban zaklatásért – törte meg a csendet végül. – Rávették a fiúkat, hogy viccből hívják randira az egyik csajt, aztán kigúnyolták szerencsétlent, mert bevette az egészet.

Bármennyire is gyűlölt, nem hiszem, hogy Delilah valaha is ilyen messzire merészkedett volna. Azon tűnődtem, vajon Sam is részese volt-e ennek a csínynek, és mintha meghallotta volna az agyamban kattogó fogaskerekeket, hozzátette:

– Azt akarták, hogy én is beszálljak, de nem voltam hajlandó rá. Aljasnak és eléggé elcseszett ötletnek tűnt.

– Tényleg nagyon elcseszett – feleltem megkönnyebbülten.

Kék szemét rám szegezve témát váltott.

– Mesélj erről a karkötőről, amivel állandóan matatsz! – bökött a csuklómra.

– Ez a barátságkarkötőm!

Mielőtt kitaszított lettem, két dologról váltam ismertté a suliban: a horror iránti rajongásomról és a barátságkarkötőimről. Bonyolult mintákban fontam meg őket, de ez másodlagos volt a megfelelő színek kiválasztásához képest. Minden egyes színkombinációt úgy választottam ki, hogy tükrözze a viselője személyiségét. Delilah-é rózsaszín és mélyvörös árnyalatokból állt: nőies és erőteljes. A sajátom az élénk narancssárga, a neonpink, a barack, a fehér és a szürke divatos keveréke volt. Delilah mindig is a legcsinosabb és legnépszerűbb lánynak számított az osztályban, és ugyan engem is kedveltek a többiek, pontosan tudtam, hogy a státuszomat az ő barátságának köszönhetem. Amikor minden lány az osztályunkban, sőt még néhány nyolcadikos is, személyre szóló karkötőt kért tőlem, végre úgy éreztem, van valamim, ami csak a sajátom, azon kívül, hogy Delilah vicces oldalbordája vagyok. Kreatívnak, menőnek és érdekesnek éreztem magam. Aztán egy napon megtaláltam az asztalomban a három legjobb barátnőmnek készített karkötőt apró cafatokra vágva.

– Kitől kaptad? – kérdezte Sam.

– Ó… hát, senkitől. Én csináltam.

– A mintája nagyon vagány.

– Kösz! – vidultam fel. – Egész évben gyakoroltam. Szerintem a neonszínek és a barack elég klassz párosítás.

– Az már biztos – felelte kissé közelebb hajolva. – Nekem is készítenél egyet? – tudakolta ismét a szemembe nézve. Nem viccelt.

Felpattantam, és előkotortam a hímzőfonalkészletet az íróasztalomból. Letettem közöttünk a padlóra az aprócska fadobozt, aminek a tetejére a monogramomat vésték.

– Egy csomó különböző színem van, de nem vagyok biztos benne, hogy találunk közte olyat, ami neked is tetszik – hadartam, előhúzva a szivárványszínekben pompázó fonalakat. Fiúnak még sosem készítettem karkötőt. – De mondd meg, mi tetszene neked, legfeljebb ha nincs olyanom, megkérem anyut, hogy vigyen be a városba, és megnézem, találok-e hasonlót. Általában kissé jobban megismerem az embereket, mielőtt csinálnék nekik egyet. Lehet, hogy bután hangzik, de szeretem a személyiségükhöz igazítani a színeket.

– Egyáltalán nem hangzik bután – vágta rá. – Szóval, mit árulnak el rólad ezek a színek? – Kinyújtotta a kezét, és megrántotta az egyik, csuklómról lelógó zsinórt. A kézfeje épp olyan volt, mint a lába: túl nagy a testéhez képest. Egy németjuhászkölyök túlméretezett tappancsára emlékeztetett.

– Hát… ezek igazából nem jelentenek semmit – hebegtem. – Csak úgy gondoltam, ez egy kifinomult színkombináció. – Visszatértem a hímzőfonalak rakosgatásához, szabályos sorokba rendeztem őket a fapadlón, kezdve a világosaktól egészen a sötétebbekig. – Talán készíthetnék egyet kék színekben, hogy passzoljon a szemedhez… – gondolkodtam hangosan. – Nincs túl sok kék zsinórom, szóval be kellene szereznem pár újabb árnyalatot. – Samre pillantottam, hogy lássam, mit gondol az ötletről, csakhogy nem a fonalakat figyelte: egyenesen rám nézett.

– Felesleges – válaszolta. – Pontosan olyat akarok, mint a tiéd.

Másnap reggel sietve belapátoltam a reggelit, majd a fonalkészlettel egyenesen a vízhez nyargaltam. Törökülésben kuporogtam a stégen, egy biztosítótűvel a rövidnadrágomhoz erősítettem a karkötőt, hogy addig is dolgozhassak rajta, amíg Samre várok.

Ahogy meghallottam a léptei dobogását a szomszédos stégen, úgy tűnt, mintha egyenesen mellettem sétálna. Ugyanazt a tengerészkék sortot viselte, mint tegnap; úgy nézett ki, mintha bármelyik pillanatban lecsusszanhatna keskeny csípőjéről. Integettem neki, mire felemelte a kezét, majd belevetette magát a vízbe a móló végéről. Felém úszott, és egy perc sem telt bele, mire ott termett előttem.

– Gyors vagy – leheltem lenyűgözve. – Én is jártam úszóedzésre, de közel sem vagyok olyan jó, mint te.

Sam rám villantotta azt a féloldalas vigyorát, majd kikászálódott a tóból, és lehuppant mellém. A víz lecsöpögött a hajáról, végigpatakzott az arcán és már-már homorú mellkasán. Ha kicsit is szégyenlős volt amiatt, hogy félmeztelenül ücsörög egy lány mellett, hát nem látszott rajta. Meghúzgálta a hímzőzsinór szálait, amivel éppen dolgoztam.