Ház a sziklán

részlet

Translation entitled „Ház a sziklán”
© 2009, Agatha Christie Limited.
All rights reserved.

Agatha Christie: Peril at End House
Copyright © 1932 Agatha Christie Limited.
All rights reserved.

Agatha Christie®, Poirot® and the Agatha Christie Signature® are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.
All rights reserved.
www.agathachristie.com

Fordította Gálvölgyi Judit
Borítóterv Tillai Tamás

Hungarian translation © 2009, 2021 Gálvölgyi Judit
Magyar kiadás © 2021, 2023 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

ISBN 978 963 620 312 2

www.helikon.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

EDEN PHILLPOTTSNAK,

akinek mindig hálás leszek barátságáért
és sok évvel ezelőtti bátorításáért

1. A Majestic Szálló

Anglia déli részén, úgy vélem, nincs vonzóbb város, mint St. Loo. Joggal nevezik a Fürdőhelyek Királynőjének, és erősen emlékeztet a Riviérára. A cornwalli part véleményem szerint legalább annyira izgató, mind Dél-Franciaország.

Ezt meg is említettem barátomnak, Hercule Poirot-nak.

– Ugyanez állt az étkezőkocsinkban az étlapon tegnap, mon ami. A megjegyzése nem túlzottan eredeti.

– De nem ért vele egyet?

Mosolygott maga elé, és nem válaszolt azonnal a kérdésemre. Megismételtem tehát.

– Ezer bocsánat, Hastings. Elkalandoztak a gondolataim. Méghozzá éppen azon a tájon, amelyet az imént említett.

– Dél-Franciaországon?

– Igen. Arra az utolsó télre gondoltam, amelyet ott töltöttem, és az ottani eseményekre.

Emlékeztem rá. Gyilkosságot követtek el a Kék Vonaton, és a rejtélyt – bonyolult és zavarba ejtő eset volt – Poirot oldotta meg tévedhetetlenül éles elméjével.

– Bárcsak önnel lehettem volna – mondtam mélységesen sajnálkozva.

– Magam sem bántam volna – felelte Poirot. – A tapasztalata felbecsülhetetlenül értékes lett volna számomra.

Rásandítottam. Már régóta gyanakvással fogadtam a bókjait, de tökéletesen komolynak látszott. Végül is, miért ne? Igen nagy tapasztalatom van az általa használt módszerek területén.

– Kivált az élénk képzeletét hiányoltam, Hastings – folytatta álmodozón. – Az embernek szüksége van bizonyos mértékű szórakozásra. Az inasom, Georges csodálatra méltó ember, akivel néha megengedtem magamnak, hogy megtárgyaljak egy-egy részletet, de semmi képzelőereje.

Ezt a megjegyzést egyáltalán nem tartottam a tárgyhoz tartozónak.

– Mondja csak, Poirot – mondtam –, sosem érez kísértést, hogy újrakezdje a tevékenységét? Ez a passzív élet…

– Csodálatosan megfelel nekem, barátom. Üldögélni a napon… mi lehetne elbűvölőbb? Leszállni a piedesztálról a hírnév csúcsán… van-e nagyszerűbb gesztus? Azt mondják rám, „Ő Hercule Poirot! A nagy, az egyedülálló! Soha nem volt hozzá hasonló, és soha nem is lesz!” Eh bien… elégedett vagyok. Nem kérek többet. Szerény vagyok.

Jómagam nem használtam volna a szerény szót. Úgy láttam, kis barátom önteltsége éveinek gyarapodásával nem csökkent. Hátradőlt a székben, a bajuszát simogatta, és önelégültségében szinte dorombolt.

A Majestic Szálló egyik teraszán ültünk. Ez St. Loo legnagyobb szállodája, és a tenger fölé nyúló földnyelven áll. A szálloda alattunk elterülő kertjét szabadon növő pálmák ékesítették. A tenger mélykékje elbűvölő volt, az égbolt tiszta, s a nap oly nyílt hévvel ontotta sugarait, ahogyan az az augusztusi naphoz illő (bár Angliában nem éppen gyakori). A méhek élénken zümmögtek, fölöttébb kellemesen – mindent összevetve semmi sem lehetett volna tökéletesebb.

Csak az előző este érkeztünk, és ez volt egy hétre tervezett ott-tartózkodásunk első délelőttje. Ha ez az időjárás kitart, valóban tökéletesre sikeredik a pihenésünk.

Felvettem a reggeli lapot, amely kihullt a kezemből, és folytattam a hírek böngészését. A politikai helyzet nem látszott sem kielégítőnek, sem érdekesnek. Kínában valami baj volt, hosszú beszámoló szólt a Cityben történt állítólagos csalásról, ám általában véve nem akadt semmiféle izgató hír.

– Különös dolog ez a papagájkór – jegyeztem meg lapozás közben.

– Nagyon különös.

– Két újabb haláleset Leedsben, amint látom.

– Fölöttébb sajnálatos.

Lapoztam.

– Még mindig nincs hír arról a repülő fickóról, Setonról, aki éppen megpróbálja körülrepülni a földet. Meglehetősen merészek ezek a fickók. Az a kétéltű repülőgépe, az Albatrosz nagy találmány lehet. Szomorú lenne, ha elpatkolt volna. Nem mintha feladtam volna már a reményt. Talán eljutott a Csendes-óceán valamelyik szigetére.

– A Salamon-szigetek lakói még emberevők, vagy nem? – érdeklődött elbűvölően Poirot.

– Remek fickó lehet. Az ilyen dolgoktól érzi úgy az ember, hogy mégiscsak jó angolnak lenni.

– Vigaszt nyújt a Wimbledonban elszenvedett vereségekért – mondta Poirot.

– Én… nem úgy… – kezdtem.

Barátom nagylelkűen elhárította mentegetőzésemet.

– Ami engem illet – jelentette ki –, nem vagyok kétéltű, mint szegény Seton kapitány masinája, de kozmopolita vagyok. És az angolokat, ahogyan ön is tudja, mindig csodáltam. Például azt, hogy olyan alaposan végigolvassák a napilapokat.

A figyelmem átvándorolt a politikai hírekre.

– Alaposan sarokba szorították a belügyminisztert – kuncogtam.

– Szegény ember. Neki aztán bőven akad baja. Ó, igen. Olyan sok, hogy a legvalószínűtlenebb helyeken keres segítséget.

Értetlenül bámultam rá.

Poirot halvány mosollyal vette elő zsebéből a reggeli postáját, amelyet gumikarika fogott össze takarosan. Kiválasztott egy levelet, és átadta nekem.

– Tegnap bizonyára nem jutott el hozzánk – mondta.

Kellemes izgalommal olvastam a levelet.

– De Poirot! – kiáltottam fel. – Ez fölöttébb hízelgő!

– Úgy gondolja, barátom?

– A legszívélyesebb szavakkal ecseteli az ön képességeit.

– Igaza van – sütötte le szerényen a szemét Poirot.

– Arra kéri, hogy vizsgálja ki számára ezt az ügyet… mintegy személyes szívességként.

– Úgy van. Nem szükséges elismételnie. Tudja, kedves Hastingsem, a levelet magam is olvastam.

– Milyen kár – mondtam. – Ez véget vet a pihenésünknek.

– Nem, nem, calmez-vous,1 erről szó sincs.

– De hát a belügyminiszter azt írja, az ügy sürgős.

– Talán igaza van, talán nem. Ezek a politikusok könnyen izgalomba jönnek. A saját szememmel láttam Párizsban, a Chambre des Deputés2 ülésein…

– Igen, igen, no de, Poirot, csak kellene lépéseket tennünk. A londoni gyors már elment, tizenkettőkor indul. A következő…

– Csillapodjon, Hastings, csillapodjon, nagyon kérem! Mindig ez az izgalom, ez a feldúltság. Ma nem megyünk Londonba… holnap sem.

– De ez az idézés…

– Engem nem érint. Nem vagyok tagja az önök rendőrségének, Hastings. Arra kérnek, hogy vállaljak el egy ügyet magánnyomozóként. Elutasítom.

– Elutasítja?

– Természetesen. Tökéletesen udvariasan megírom, hogy sajnálom, elnézését kérem, elmagyarázom, hogy teljesen kimerültem. Mit akarna még? Visszavonultam, befejeztem.

– Dehogy fejezte be – kiáltottam fel szeretettel.

Poirot megpaskolta a térdemet.

– Így beszél a jó barát, a hűséges kutya. És nem ok nélkül. A szürkeállomány még működik. A rendszer, a módszer még megvan. De visszavonultam, barátom, visszavonultam! Vége! Nem színpadi kedvenc vagyok, aki tucatnyi búcsúelőadást rendez. Teljes nagylelkűséggel vallom: kapjanak lehetőséget a fiatalok. Talán tesznek valami érdemlegeset. Kétlem, de megeshet. Mindenesetre eléggé jók lesznek a belügyminiszternek ehhez a kétségtelenül fárasztó ügyéhez.

– De hát Poirot, a bókok!

– Fölöttük állok. A belügyminiszter, okos ember lévén, rájött, hogy ha sikerülne elnyernie a szolgálatomat, teljes sikert érne el. Mit képzel? Nincs szerencséje. Hercule Poirot megoldotta az utolsó ügyét.

Néztem őt. A szívem mélyén rosszalltam nyakasságát, egy ilyen ügy megoldása további csillogást adott volna immár úgyis meglévő világhírének. Mindazonáltal csak csodálni tudtam hajthatatlanságát.

Hirtelen eszembe jutott valami, és elmosolyodtam.

– Csodálom – szólaltam meg –, hogy nem fél. Egy ilyen nyomatékos kijelentés bizonyára kísértésbe ejti az isteneket.

– Lehetetlen – felelte –, hogy bárki megingassa Hercule Poirot elhatározását.

– Lehetetlen, Poirot?

– Igaza van, mon ami, az ember ne használjon ilyen szót. Eh, ma foi,3 nem mondom, hogy ha golyó fúródna a falba a fejem mellett, nem vizsgálnám ki a dolgot! Elvégre én is emberből vagyok!

Mosolyogtam. Egy kis kavics éppen az imént hullt le mellénk a teraszra, és a Poirot felemlegette párhuzam beindította a képzeletemet. Ekkor lehajolt, és felvette a kavicsot, úgy folytatta.

– Igen, emberből vagyok. Beszélünk persze alvó oroszlánról. Ez nagyon szép és jó, de az alvó oroszlánt fel lehet ébreszteni. Az önök nyelvében van erről egy mondás is.

– Szóval – mondtam –, ha holnap reggel egy tőrt találna a párnája mellett… jobb lesz, ha a bűnöző, aki oda tette, jól vigyáz!

Bólintott, bár meglehetősen szórakozottan.

Hirtelen, a legnagyobb meglepetésemre, felállt, és lement a lépcsőn, amely a teraszról a kertbe vezetett. Ezután egy lányt pillantottam meg, aki felénk sietett.

Éppen megállapítottam, hogy határozottan csinos lány, amikor Poirot vonta magára a figyelmemet, mert nem nézett a lába elé, megbotlott egy gyökérben, és nagyot esett. A lány éppen odaért hozzánk, így hát ketten segítettük talpra. Természetesen a barátomra figyeltem, ugyanakkor azonban érzékeltem a sötét hajat, a huncut arcot és a nagy, sötétkék szempárt.

– Ezer bocsánat – dadogta Poirot. – Mademoiselle, ön igazán kedves. Rettenetesen sajnálom. Ah! A lábam… meglehetősen fáj. Nem, nem, valójában semmiség, csak kifordult a bokám, ennyi az egész. Pár perc, és rendben lesz. De ha tudna nekem segíteni, Hastings, és a mademoiselle, ha ő is volna olyan szíves. Szégyellem, hogy ilyesmire kell kérnem.

Az egyik oldalról az én, a másikról a lány támogatásával kisvártatva leültettük Poirot-t egy karosszékbe a teraszon. Ekkor javasoltam, hogy kerítsünk orvost, ám ezt a barátom élesen ellenezte.

– Semmiség, én mondom. Kifordult a bokám, ennyi az egész. Pillanatnyilag fájdalmas, de hamarosan elmúlik. – Elhúzta a száját. – Meglátják, egy rövidke perc múlva már el is felejtettem. Mademoiselle, ezerszer köszönöm. Fölöttébb kedves volt. Foglaljon helyet, kérem.

A lány leült.

– Semmiség – mondta. – De nem bánnám, ha megnézetné.

– Mademoiselle, biztosíthatom, hogy a dolog bagatelle!4 Az ön társaságának gyönyörétől máris múlik a fájdalom.

A lány nevetett.

– Ez jó.

– Mit szólna egy koktélhoz? – javasoltam. – Éppen ideje lenne.

– Nos… – habozott a lány –, igazán köszönöm.

– Martini?

– Igen, kérek… száraz Martinit.

Elsiettem.

Amikor visszamentem, miután megrendeltem az italokat, Poirot-t és a lányt élénk beszélgetésbe merülve találtam.

– Képzelje, Hastings – mondta Poirot –, az a ház ott, amelyik a csúcson áll, amelyet annyira megcsodáltunk, a mademoiselle-é.

– Valóban? – mondtam. Emlékezetem szerint semmiféle csodálatnak nem adtam korábban hangot. Valójában alig vettem észre a házat. – Meglehetősen baljós és impozáns, ahogyan ott áll magában, távol mindentől.

– End House-nak hívják – mondta a lány. – Imádom… de roskadozó, vén épület. Hamarosan romba dől.

– Ön egy ősi család utolsó sarja, mademoiselle?

– Ó, cseppet sem vagyunk fontosak. De Buckley-k már vagy két-háromszáz éve élnek itt. A fivérem meghalt három éve, így aztán én vagyok a család utolsó tagja.

– Ez szomorú. Egyedül él ott, mademoiselle?

– Ó, meglehetősen sokat vagyok távol, és amikor otthon vagyok, általában vidám társaság jön-megy nálam.

– Ez olyan modern. Pedig már elképzeltem önt a sötét és titokzatos kúriában, amint kísérti a családi átok.

– Csodálatos! Hogy magának milyen élénk a fantáziája! Nem, a házban nem jár kísértet. Vagy ha igen, akkor jó szándékú. Három nap alatt háromszor menekültem meg a hirtelen haláltól, tehát bizonyára szerencsés csillagzat alatt születtem.

Poirot nyomban éberebb lett, és előrehajolt.

– Hirtelen haláltól menekült meg? Ez érdekesen hangzik, mademoiselle.

– Ó, egyik eset sem volt különösebben izgalmas. Csak balesetek, tudja. – Hirtelen elrántotta a fejét, mert egy darázs repült el mellette. – Ördög vigye ezeket a darazsakat! Valahol itt kell fészkelniük.

– A méhek meg a darazsak… nem kedveli őket, mademoiselle? Megcsípték, igaz?

– Nem, de utálom, ahogy majdnem belerepülnek az ember képébe.

– Bogarasan utálja a bogarakat – mondta Poirot.

Ekkor érkeztek meg a koktélok. Mindhárman felemeltük a poharunkat, és ezt a szokásos ostoba szavakkal kísértük.

– Valójában a szállodában várnak koktélra – mondta Miss Buckley. – Szerintem el sem tudják képzelni, mi történt velem.

Poirot a torkát köszörülte, és letette a poharát.

– Ah, egy csésze finom, sűrű csokoládé! – mormolta. – De Angliában nem főzik. Bár Angliában is akad néhány igen kellemes szokás. A fiatal hölgyek oly egyszerűen veszik fel és le a kalapjukat… olyan szépen… oly könnyedén…

A lány döbbenten bámult rá.

– Hogy érti ezt? Miért ne tennék?

– Azért kérdezi, mert annyira fiatal… annyira fiatal, mademoiselle. De számomra a magas és merev frizura a természetes, így. És hogy a kalapot számos kalaptűvel rögzítik hozzá… là, là, là et là. – Négyszer hevesen a levegőbe bökött az ujjával.

– De hát az rettenetesen kényelmetlen!

– Ah, képzelheti! – mondta akkora átéléssel Poirot, hogy a mártír hölgyek is megirigyelhették volna. – Ha fújt a szél, az maga volt a gyötrelem. Nem is csoda, ha jött a migraine.

Miss Buckley lekapta egyszerű, széles karimájú filckalapját, és maga mellé tette.

– Most meg ezt tesszük – nevetett.

– Ami észszerű és elbűvölő – mondta kis fejbiccentéssel Poirot.

Érdeklődéssel néztem a lányt. Sötét haja kócos volt, ettől pajzánnak látszott. Az egész lényében volt valami pajzán. A szív formájú, kis, élénk arc, a hatalmas, sötétkék szempár és még valami, valami nyugtalanító és rabul ejtő. Talán egy csipetnyi vakmerőség? Sötét árnyék volt a szeme alatt.

A teraszt, ahol ültünk, nem sokan látogatták. A főterasz, ahol a legtöbben ültek, az épület sarka mögött helyezkedett el, ott, ahol a szikla meredeken szakadt le egyenesen a tengerbe.

E mögül a sarok mögül bukkant elő ekkor egy férfi, egy dülöngélő járású férfi, aki félig ökölbe zárt kezét az oldala mellett tartotta. Volt benne valami lendületes és gondtalan… tipikus tengerész.

– El sem tudom képzelni, hol lehet ez a lány – mondta olyan hangosan, hogy tisztán hallottuk. – Nick, Nick!

Miss Buckley felállt.

– Tudtam, hogy idegeskedni fognak. Tessék, George, itt vagyok.

– Freddie eleped egy italért. Gyerünk, kislány!

Őszinte kíváncsisággal pillantott Poirot-ra, aki igencsak különbözhetett Nick legtöbb barátjától.

A lány be akarta mutatni őket egymásnak.

– Challenger fregattkapitány… ööö…

Ám a legnagyobb meglepetésemre Poirot nem mondta a nevét, pedig a lány erre várt. Ehelyett felállt, és igen ünnepélyesen a következőket mormolta:

– Az angol haditengerészettől. Igen nagyra tartom az angol haditengerészetet.

Angol ember nemigen helyesli az ilyesfajta megjegyzéseket. Challenger fregattkapitány elpirult, és Nick Buckley vette át az irányítást.

– Gyerünk, George! Ne tátsd a szád! Keressük meg Freddie-t és Jimet! – Poirot-ra mosolygott. – Köszönöm a koktélt. Remélem, rendbe jön a bokája.

Biccentett nekem, belekarolt a tengerészbe, és eltűntek a sarok mögött.

– Ez tehát a mademoiselle egyik barátja – mormolta elgondolkodva Poirot. – A vidám társaság egyik tagja. Mit gondol róla? Szakértői ítéletére volnék kíváncsi, Hastings. Az lenne, amit ön derék fickónak nevez… ugye?

Egy pillanatig eltűnődtem, vajon pontosan mit érthet Poirot a „derék fickó” alatt, aztán hangot adtam bizonytalan értékelésemnek.

– Rendesnek látszik, igen – mondtam. – Amennyire egy futó pillantás alapján meg lehet mondani.

– Nem tudom – mondta Poirot.

A lány ott felejtette a kalapját. Poirot lehajolt, felvette, és szórakozottan forgatta az ujján.

– Vajon amit a fregattkapitány érez a mademoiselle iránt, az tendresse?5 Mit gondol, Hastings?

– Kedves Poirot-m! Hogy tudnám megmondani? Kérem… adja ide azt a kalapot. A hölgy keresni fogja. Elviszem neki.

Poirot nem vett tudomást a kérésemről. Tovább forgatta az ujján a kalapot.

– Pas encore. Ça m’amuse.6

– No de Poirot!

– Igen, barátom, ahogy öregszem, egyre gyerekesebb leszek, nem igaz?

Pontosan így éreztem, csak nem akartam így megfogalmazni. Poirot halkan kuncogott, aztán, előrehajolva, ujját az orra oldalára tette.

– De nem, nem vagyok olyan tökkelütött, mint gondolja! Természetesen vissza fogjuk adni a kalapot, feltétlenül, de később. Az End House-ba fogjuk elvinni, így ismét alkalmunk nyílik látni az elbűvölő Miss Nicket.

– Poirot – mondtam –, szerintem maga szerelmes.

– Szép lány, mi?

– Nos, maga is látta. Miért engem kérdez?

– Mert jómagam sajnos nem tudom megítélni. Számomra mostanában már minden szép, ami fiatal. Jeunesse… jeunesse…7 Ez éveim tragédiája. De ön… önhöz fordulok. Az ön ítélete sem korszerű, természetesen, minthogy oly sokáig élt Argentínában. Az öt évvel ezelőtti divatot csodálja, de még így is modernebb nálam. Szép lány, igaz? Megvan benne, ami vonzó a nemeknek?

– Elegendő, ha egy nemnek vonzó. A válaszom, mit mondjak, erőteljesen igenlő. Miért érdekli ennyire a hölgy?

– Érdekel?

– Hát, abból ítélve, ahogy beszél róla.

– Ön téved, mon ami. Na jó, lehet, hogy érdekel a hölgy is, de sokkal inkább a kalapja.

Rámeredtem, de tökéletesen komolynak látszott.

Bólintott.

– Igen, Hastings, ez a kalap itt. – Az orrom alá tartotta. – Látja-e az érdeklődésem okát?

– Csinos kalap – feleltem értetlenkedve. – De teljesen hétköznapi. Tucatnyi lány visel ilyen kalapot.

– Ilyet ugyan nem.

Alaposabban megnéztem.

– Látja, Hastings?

– Tökéletesen hétköznapi, őzbarna filckalap. A stílusa kellemes…

– Nem azt kértem, hogy írja le a kalapot. Nyilvánvaló, hogy nem látja. Szinte hihetetlen, kedves Hastingsem, hogy ön többnyire semmit sem lát. Ez mindig újra meg újra meglep! De figyeljen ide, kedves, öreg tökfejem. Nem kell a szürkeállományát használnia, elegendő a szeme. Nézze… nézze…

És akkor végre észrevettem, amire megpróbálta felhívni a figyelmemet. A lassan forgó kalap Poirot ujján pörgött, és az ujja egy, a kalap karimáján lévő lyukba volt dugva. Amikor látta, hogy megértettem, mit akar, kihúzta az ujját a lyukból, és a kalapot odanyújtotta nekem. Kis, takaros lyuk volt, és el sem tudtam képzelni, mi célt szolgálhatott, ha ugyan szolgált.

– Észrevette, hogyan rántotta el a fejét mademoiselle Nick, amikor elrepült mellette a méh? Bogaras bogárügyben… és itt a lyuk a kalapon.

– De hát egy méh nem képes ilyen lyukat ütni.

– Pontosan, Hastings! Micsoda éles elme! Egy méh nem is. De egy golyó igen, mon cher!

Elém tartotta a tenyerét, amelyen egy aprócska tárgy feküdt.

– Egy erejét vesztett golyó, mon ami. Ez csapódott a teraszba az imént, amikor beszélgettünk. Egy gellert kapott golyó!

– Úgy érti…?

– Úgy értem, egyujjnyi eltérés, és a golyó nem a kalapot lyukasztja ki, hanem a fejét. Látja-e már, miért érdekel a dolog, Hastings? Igaza volt, barátom, amikor azt mondta, ne használjam a lehetetlen szót. Igen, emberből vagyok! De, ah, nagy hibát követett el az a gyilkolni szándékozó, amikor éppen akkor lőtt az áldozatára, amikor Hercule Poirot a közelében volt! Számára ez valóban la mauvaise chance.8 De érti már, miért kell bejutnunk az End House-ba, és érintkezésbe lépnünk a mademoiselle-lel? Háromszor kerülte el a hirtelen halált három nap alatt. Ezt mondta. Gyorsan kell cselekednünk, Hastings. Igen közeli a fenyegető veszély.

2. End House

– Poirot – mondtam –, gondolkodtam.

– Csodálatra méltó időtöltés, barátom. Folytassa!

Egymással szemben ültünk az ebédnél egy ablak melletti kis asztalnál.

– Azt a lövést a közvetlen közelünkből kellett leadni. És mégsem hallottuk.

– És azt gondolja, hogy a békés csendben, amikor csupán a hullámok morajlása az egyetlen nesz, hallanunk kellett volna?

– Legalábbis különös.

– Nem, nem különös. Egyes zajokat az ember oly gyorsan megszokik, hogy szinte észre sem veszi őket. Az öbölben, barátom, egész délelőtt motorcsónakok száguldoztak. Először panaszkodott, aztán már észre sem vette. No de, ma foi, az ember jóformán géppuskával is tüzelhetne, amikor azok a csónakok a vízen vannak.

– Igen, ez igaz.

– Ah, voilà! – mormolta Poirot. – A mademoiselle és a barátai. Itt ebédelnek, úgy látszik. Ezért vissza kell adnom a kalapot. De nem számít. Az ügy kellőképpen fontos, hogy önmagában is okot adjon a látogatáshoz.

Fürgén felugrott a helyéről, átsietett a termen, és átadta a kalapot, éppen akkor, amikor Miss Buckley és a barátai helyet foglaltak egy asztalnál.

Négyen voltak, Nick Buckley, Challenger fregattkapitány, még egy férfi meg egy lány. Ahol mi ültünk, onnan nem valami jól lehetett látni őket. A tengerész mennydörgő nevetését lehetett csupán hallani néha. Egyszerű, szeretetre méltó léleknek látszott, máris megkedveltem.

Barátom csendes és szórakozott volt étkezés közben. Morzsolgatta a kenyerét, halk kis felkiáltásokat hallatott magában, és mindent elrendezett az asztalon. Próbáltam beszélgetni vele, de minthogy nem kaptam bátorítást, kisvártatva feladtam.

Hosszan ült az asztalnál, még azután is, hogy végzett a sajtjával. Mihelyt azonban a másik társaság elhagyta a termet, felállt. Éppen leültek a társalgóban, amikor Poirot meglehetősen katonásan hozzájuk vonult, és egyenesen Nickhez fordult.

– Mademoiselle, válthatnék önnel néhány szót?

A lány elkomorodott. Eléggé el tudtam képzelni az érzéseit. Attól tartott, hogy ez a fura kis külföldi a terhére lesz. Csak együtt érezhettem vele, mert tudtam, hogyan látja ő a helyzetet. Nick meglehetősen kelletlenül tett pár lépést, hogy négyszemközt maradjanak.

Szinte nyomban meglepett kifejezést láttam átsuhanni az arcán, amint Poirot halkan és gyorsan mondott neki valamit.

Én meglehetősen sután és zavartan éreztem magam eközben. Challenger sietett tapintatosan a segítségemre azzal, hogy cigarettával kínált, és valami közhelyes megállapítást tett. Szemrevételeztük egymást, és hajlottunk rá, hogy megnyerőnek találjuk egymást. Úgy gondoltam, engem inkább faragtak hozzá hasonló fából, mint azt a férfit, akivel ebédelt. Most alkalmam nyílt jobban megnézni az illetőt. Magas, szőke, eléggé kifinomult fiatalember volt kissé húsos orral és túlságosan jó megjelenéssel. Fölényes modorú volt, kissé fáradtan nyújtotta a szavakat. Volt benne valami simulékonyság, amelyet különösen taszítónak találtam.

Aztán a nőre pillantottam. Pontosan velem szemben ült, és éppen akkor dobta le a kalapját. Szokatlan típus volt. A leginkább talán fáradt Madonnának írhatnám le. Szőke, majdnem színtelen haját középen választotta el, és két fülét eltakarva, szoros kontyban viselte a tarkóján. Halottsápadt és beesett arca volt, mégis különösen vonzó. A szeme igen világosszürke, nagy pupillákkal. Különös közöny áradt belőle. Egyenesen engem nézett. Hirtelen megszólalt.

– Üljön le, amíg a barátja végez Nickkel.

Affektálva beszélt, bágyadtan és mesterkélten, hangja mégis különösen vonzó volt, valami visszhangzó és maradandó szépség rejlett benne. Olyan benyomást tett rám, emlékezetem szerint, mint akinél fáradtabb emberrel még nem találkoztam. Szellemi fáradtságra gondolok, nem testire, mintha a világon mindent üresnek és értéktelenek talált volna.

– Miss Buckley igen kedvesen segített a barátomon, amikor reggel kificamította a bokáját – magyaráztam, miközben elfogadtam az invitálását.

– Nick is ezt mondta. – Felmért a tekintetével, még mindig közönyösen. – Semmi baja a bokájának, igaz?

Éreztem, hogy elpirulok.

– Csak múló rándulás volt – magyaráztam.

– Nos, örülök, hogy nem Nick találta ki az egészet. A magasságos ég nem küldött a földre nála nagyobb kis hazudozót, tudja. Döbbenetes… komoly tehetsége van hozzá.

Nemigen tudtam mit mondani. Szemlátomást mulattatta a zavarom.

– Az egyik legrégebbi barátnőm – mondta –, és mindig arra gondolok, hogy a lojalitás igen fárasztó erény, nem gondolja? Elsősorban a skótok gyakorolják, mint a takarékosságot és a vasárnap megszentelését. De Nick hazudozó, nem igaz, Jim? Az a mesés történet a kocsi fékjéről… Jim azt állítja, hogy egyáltalán nem történt semmi.

A szőke férfi szólalt meg lágy és fölényes hangon.

– Értek kissé az autókhoz.

Félig elfordította a fejét. Odakinn, más kocsik között, állt egy hosszú, piros autó. Hosszabbnak és pirosabbnak hatott, mint amilyen egy autó egyáltalán lehet. Motorháztetője merő csillogó, polírozott fém. Szuperkocsi!

– Az az ön autója? – kérdeztem hirtelen ötlettől vezérelve.

– Igen – bólintott.

Őrült vágyat éreztem, hogy azt mondjam, „Naná!”.

Ebben a pillanatban tért vissza hozzánk Poirot. Felálltam, ő karon fogott, gyorsan biccentett a társaságnak, és sietve elvezetett.

– El van boronálva, barátom. Fél hétkor felkeressük a mademoiselle-t az End House-ban. Addigra hazaér a kocsikázásból. Igen, igen, vissza kell érnie, biztonságban.

Az arca gondterhelt volt, a hangja aggodalmas.

– Mit mondott neki?

– Arra kértem, hallgasson meg, mihelyt lehetséges. Kissé kelletlen volt, természetesen. Szinte látom a fejecskéjén átfutni a gondolatokat: „Kicsoda ez a kis ember? Erőszakos fráter, felkapaszkodott ember, mozifilmrendező?” Ha elutasíthatott volna, azt tette volna, de nehéz, ha a pillanat hevében kérik az embert, könnyebb igent mondani. Bevallotta, hogy fél hétre otthon lesz. Ca y est!9

Megjegyeztem, hogy akkor jól van, de a megjegyzésem nem aratott sikert. Poirot igencsak ideges volt. Egész délután fel-alá járkált a szalonunkban, magában mormolva és a díszeket rendezgetve. Ha szóltam hozzá, legyintett, és a fejét rázta.

Végül még hat óra sem volt, amikor elindultunk a szállodából.

– Hihetetlennek látszik – jegyeztem meg, amint lefelé tartottunk a terasz lépcsőjén –, hogy megpróbáljanak lelőni valakit egy hotel kertjében. Ilyesmit csak őrült tesz.

– Nem értek egyet önnel. Tekintettel egy bizonyos körülményre, a dolog meglehetősen biztonságos. Kezdjük ott, hogy a kert elhagyatott. A szállodákban lakó emberek olyanok, akár a birkanyáj. Szokás az öbölre néző teraszon üldögélni, eh bien, hát mindenki azon a teraszon ül. Csak én, aki eredeti szellem vagyok, csak én ülök a kert felé nézve. És még akkor sem látok semmit. Éppen elegendő fedezék akad, láthatja: fák, pálmacsoportok, virágzó bokrok. Bárki kényelmesen elrejtőzhetett, és észrevétlenül várhatta, hogy a mademoiselle elmenjen itt. Márpedig itt kellett elmennie. Sokkal hosszabb lett volna, ha az úton jön körbe az End House-ból. Mademoiselle Nick Buckley az a fajta, aki mindig késésben van, és a rövidebb utat választja!

– A kockázat akkor is igen nagy volt. Észrevehették volna, és a lövés nem látszódhat balesetnek.

– Nem látszódhat balesetnek… nem.

– Hogy érti ezt?

– Semmiség, egy apró ötlet. Talán igazam van, talán nem. Ezt félretéve egy pillanatra, ott van az, amit az imént említettem: egy lényeges körülmény.

– Azaz?

– Nyilván meg tudja mondani nekem, Hastings.

– Nem szeretném megfosztani attól az élvezettől, hogy okos lehessen a rovásomra!

– Ó! A maró gúny! Az irónia! Ami szembeszökő, az a következő: az indíték nem lehet nyilvánvaló. Ha az volna, nos, a kockázat akkor igazán nagyobb lenne, semhogy érdemes volna vállalni. Az emberek azt mondanák: „Kíváncsi volnék, vajon ez és ez tette-e. Hol volt ez és ez, amikor a lövés eldördült?” Nem, a gyilkos, akarom mondani, a gyilkolni szándékozó személye nem lehet nyilvánvaló. És ez az, Hastings, amiért félek! Igen, ebben a pillanatban is félek. Nyugtatom magam. Azt mondom magamnak, hogy négyen vannak. Azt mondom, hogy nem történhet semmi, amikor mind együtt vannak. Azt mondom, hogy őrültség volna! És közben szakadatlanul félek. Ezek a „balesetek”… hallani akarok róluk!

Hirtelen visszafordult.

– Még mindig korán van. A másik irányban megyünk, az úton. A kert nem mond nekünk semmit. Lássuk az End House-ba vezető hagyományos utat.

A szálloda kapuján mentünk ki, fel a meredek domboldalon jobbra és a kis ösvény végéig, ahol felirat hirdette a falon: Kizárólag az End House-ba.

Megtettünk még pár száz métert, ott az ösvény váratlan fordulatot tett, és egy viharvert kapunál ért véget, amelyre igencsak ráfért volna a festés.

A kapun belül, jobbra, kis portáslakás állt. A házikó pikáns ellentétben állt a kapuval és a fűvel benőtt autóúttal. Tipp-topp kertecske fogta körül, az ablakkereteket és párkányokat frissen festették, az ablakokban tiszta és derűs színű függönyök látszottak.

A virágágyás fölé kifakult viharkabátot viselő férfi hajolt. A kapu nyikordulására felegyenesedett és megfordult, hogy megnézzen minket. Hatvan körüli, legalább száznyolcvan centiméter magas, erőteljes testalkatú, viharvert ábrázatú ember volt. A feje majdnem teljesen kopasz. A szeme élénk kéken csillogott. Barátságos léleknek látszott.

– Jó napot! – mondta, amint elhaladtunk mellette.

Viszonoztam a köszöntését, és ahogy felfelé mentünk a behajtón, éreztem, amint a kék szempár kíváncsian mered a hátunkra.

– Érdekelne – mondta elgondolkodva Poirot.

Ennyiben maradt, nem méltóztatott elmagyarázni, hogy ugyan mi érdekelné.

Maga a ház nagy és meglehetősen barátságtalan volt. Fák fogták körül, de úgy, hogy az ágaik érintették a tetőt. Nyilvánvalóan rossz állapotban volt. Poirot egyetlen pillantással felmérte, mielőtt becsengetett. A régimódi csengőt herkulesi erővel kellett megrántani, hogy életjelet adjon, ám miután megszólalt, gyászosan és hosszan visszhangzott odabenn.

Középkorú nő nyitotta ki az ajtót; „jóravaló, feketébe öltözött asszony”, véleményem szerint ez a leírás illett rá. Igen tiszteletre méltó, meglehetősen gyászos és tökéletesen közönyös volt.

– Miss Buckley – mondta – még nem tért vissza.

Poirot elmagyarázta, hogy találkozóban állapodtunk meg. Kissé nehezen sikerült meggyőznie az asszonyt, az a fajta volt, aki gyanakvó az idegenekkel szemben. Azzal hízeleghetek magamnak, hogy lényegében az én jelenlétem billentette felénk a mérleg nyelvét. Beengedett és a fogadószobába kísért minket, hogy ott várjuk Miss Buckley hazatérését.

Itt aztán semmi gyászos nem akadt. A tengerre néző szobát napfény ragyogta be. Kopottas volt, és egymással ellentétben álló stílusjegyeket mutatott, a tartós viktoriánus darabokra az ultramodern olcsó változata telepedett rá. A függönyök kifakult brokátjával feleseltek az új és vidám terítők, a bútorok párnái viszont határozottan hektikus képet mutattak. A falakat családi arcképek díszítették. Némelyik, úgy véltem, figyelemre méltóan jó munka volt. A gramofon körül szétdobált hanglemezek hevertek. Láttam egy hordozható rádiót, könyvet gyakorlatilag egyet sem, és egyetlen újság hányódott kinyitott állapotban a pamlag végén. Poirot felvette, aztán száját elhúzva letette. A St. Loo-i Hírmondó volt az. Valami arra késztette, hogy másodszorra is a kezébe vegye, és éppen az egyik cikket szemlélte, amikor nyílt az ajtó, és Nick Buckley lépett a szobába.

– Hozza a jeget, Ellen! – szólt hátra, aztán hozzánk fordult. – Nos, itt vagyok, leráztam a többieket. Elemészt a kíváncsiság. Én volnék a régen eltűnt hősnő, akire igen nagy szükség volna a filmekben? Annyira komoly volt – ezt Poirot-nak mondta –, hogy úgy érzem, nem lehetek más. Tegyen csábító ajánlatot!

– Sajnálatomra, mademoiselle… – kezdte Poirot.

– Ne mondja, hogy az ellenkezőjéről van szó – kérte Miss Buckley. – Hogy miniatúrákat fest, és szeretné, ha vennék egyet. De nem, ezzel a bajusszal és a Majesticben megszállva, ahol a legpocsékabb a koszt Angliában, viszont a legmagasabbak az árak, nem, egyszerűen nem lehet.

Az asszony, aki ajtót nyitott nekünk, a szobába lépett, jeget és palackokat hozott tálcán. Nick szakértőként keverte a koktélokat, miközben folytatta a beszédet. Poirot (rá annyira nem jellemző) hallgatása végül csak hatott rá. Italtöltés közben megállt a kezében a palack, és élesen megkérdezte:

– Tehát egészségünkre?

– Az ön egészségére, mademoiselle. – Elvette a lány kezéből a koktélt. – Az ön egészségére… hosszan tartó, jó egészségére.

A lány nem volt ostoba. Értette Poirot hangsúlyát.

– Valami baj van?

– Igen, mademoiselle. Ez…

Poirot a lány orra elé tartotta a tenyerét, rajta a golyóval. Miss Buckley értetlenül ráncolta a homlokát, úgy vette el.

– Tudja, mi ez?

– Igen, persze hogy tudom. Golyó.

– Pontosan. Mademoiselle, ma délelőtt nem darázs repült el az arca mellett, hanem ez a golyó.

– Úgy érti, holmi őrült bűnöző lövöldözött a szálloda kertjében?

– Nagyon úgy fest.

– Hát ezt nem hiszem el – tört ki őszintén Nickből. – Úgy látszik, valóban varázslat őrzi az életemet. Ez volt a negyedik.

– Igen – mondta Poirot. – Ez volt a negyedik. Hallani akarok a másik három balesetről, mademoiselle.

Nick Poirot-ra meredt.

– Teljesen biztos akarok lenni, mademoiselle, hogy valóban balesetek voltak.

– Hát persze! Mi mások lehettek volna?

– Mademoiselle, nagyon kérem, nagy megrázkódtatásra készüljön fel. Mi van, ha valaki az életére tör?

Nick válasza erre pusztán annyi volt, hogy kitört belőle a nevetés. Az ötlet szemlátomást nagyon szórakoztatta.

– Micsoda fantasztikus ötlet! Édes uram, ugyan ki az ördög törne az életemre? Nem én vagyok a szépséges, ifjú örökösnő, akinek a halálával milliók szabadulnának fel. Nem bánnám, ha valaki megpróbálna megölni, izgalmas lenne, azt hiszem, de attól tartok, erre semmi remény!

– Mesélne nekem, mademoiselle, a balesetekről?

– Persze, de nincs bennük semmi. Ostobaságok voltak. Az ágyam fölött nehéz festmény függ. Az egyik éjjel leesett. Véletlenül éppen akkor hallottam a házban valahol becsapódni egy ajtót, és lementem, hogy becsukjam, így aztán megmenekültem. Valószínűleg betörte volna a fejemet. Ez volt az első.

Poirot nem mosolygott.

– Folytassa, mademoiselle. Térjünk át a másodikra.

– Jaj, az még jelentéktelenebb. Meglehetősen sziklás ösvény vezet le a tengerhez. Arra szoktam lejárni fürödni. Van ott egy szikla, amelyről be lehet ugrani a vízbe. Valahogy elszabadult egy jókora kő, és ahogy szélsebesen lefelé gördült, kis híján elsodort. A harmadik ügy egészen más volt. Elromlott az autó fékje. Nem tudom pontosan, mi volt a hiba, a szerelő magyarázta, de nem tudtam követni. Mindenesetre ha átjutottam volna a kapun, lefelé menet a domboldalon a fék nem fogott volna, és meg sem álltam volna a városházáig, ott aztán pokoli nagyot ütköztem volna. A városházát csupán megrongáltam volna, jómagam viszont biztosan meg is halok. De tekintettel arra, hogy valamit mindig itthon felejtek, visszafordultam, és így csupán a borostyánsövényben kötöttem ki.

– És nem tudja megmondani nekem, mi volt a baj?

– Odamehet, és megkérdezheti Mott autószerelő műhelyében. Ők tudni fogják. Valami egészen egyszerű és mechanikus dolog volt, valamit nem csavartak be rendesen, azt hiszem. Elképzelhető, hogy Ellen fia, a házvezetőnőmnek, aki ajtót nyitott maguknak, van egy kisfia, babrált vele. A fiúk szeretik bütykölni az autókat. Ellen persze megesküdött, hogy a kölyök a kocsi közelében sem járt. Azt hiszem, valaminek csak ki kellett lazulnia, bármit mondott is Mott.

– Hol van a garázsa, mademoiselle?

– A ház túloldalán.

– Zárva tartják?

Nick szeme meglepetten kerekedett ki.

– Jaj, nem, dehogy.

– Az autót bárki észrevétlenül megbabrálhatta?

– Hát igen, feltételezem. De ez olyan csacsiság!

– Nem, mademoiselle. Nem csacsiság. Nem érti! Ön veszélyben van, nagy veszélyben. Én mondom önnek. Én! És ön, ugye, nem tudja, ki vagyok!

– Nem – pihegte izgatottan Nick.

– Hercule Poirot vagyok.

– Ó! – mondta meglehetősen szenvtelenül Nick. – Ó, igen.

– Ismeri a nevemet, igaz?

– Ó, igen.

Nick kényelmetlenül fészkelődött. A tekintete zavarttá vált. Poirot áthatón figyelte őt.

– Zavarban van. Ez, feltételezem, azt jelenti, hogy nem olvasta a könyveimet.

– Hát, nem, nem mindegyiket. De a nevét persze ismerem.

– Mademoiselle, ön udvarias hazudozó. – (Nekem ekkor eszembe jutottak a Majestic Szállóban ebéd után elhangzott szavak.) – Elfelejtettem, hogy ön gyermek még, nem hallhatott rólam. Ilyen gyorsan múlik el a hírnév. A barátom… ő majd elmondja.

Nick rám nézett. Én pedig, kissé zavartan, megköszörültem a torkomat.

– Monsieur Poirot nagy nyomozó – magyaráztam.

– Ah, barátom! – kiáltotta Poirot. – Mindössze ennyit tud mondani? Mais dis donc!10 Mesélje el a mademoiselle-nek, hogy páratlan nyomozó vagyok, felülmúlhatatlan, a legnagyobb, aki valaha is élt.

– Ez most már szükségtelen – mondtam hidegen. – Hiszen most mondta el.

– Ó, igen, de sokkal kellemesebb, ha az ember megőrizheti a szerénységét. Az ember ne zengje önmaga dicséretét.

– Ne tartson kutyát, ha aztán mégis saját magának kell ugatni – helyeselt megjátszott együttérzéssel Nick. – Egyébként ki a kutya? Dr. Watson, feltételezem.

– Hastings a nevem – mondtam hidegen.

– Az 1066-os csata. Annak a színhelye volt Hastings – mondta Nick. – Ki meri azt mondani, hogy nem vagyok tanult kislány? Hát, hiszen ez egészen csodálatos! Azt hiszi, valaki komolyan el akar tenni láb alól? Izgalmas lenne. De ilyesmi persze a valóságban nem történik meg. Csak a könyvekben. Úgy gondolom, Monsieur Poirot olyan, mint a sebész, aki kitalált egy bizonyos műtétet, vagy az orvos, aki felfedezett holmi titokzatos betegséget, és azt szeretné, ha mindenkinek az volna.

– Sacré tonnerre!11 – mennydörögte Poirot. – Hajlandó lenne végre komolyan viselkedni? Maguk, mai fiatalok, semmit sem vesznek komolyan? Nem lenne vicces, mademoiselle, ha a hotel kertjében heverne csinos kis hullaként, takaros lyukacskával a fejében, a kalapja helyett. Akkor nem nevetne, ugye?

– Szeánszon föld alól jövő nevetést is hallani – mondta Nick. – De komolyan, Monsieur Poirot, nagyon kedves magától, meg minden, de az egész nem lehetett más, mint baleset.

– Maga olyan csökönyös, mint az ördög!

– Innen a nevem. Nagyapámról azt tartották a környéken, hogy eladta a lelkét az ördögnek. Mindenki Vén Ördögnek, Old Nicknek hívta. Gonosz vénember volt, de igen szórakoztató. Imádtam. Mindenhová vele mentem, így aztán úgy hívtak minket, hogy Vén Ördög és Ifjú Ördög, azaz Old Nick és Young Nick. Az igazi nevem Magdala.

– Szokatlan név.

– Igen, de családi hagyomány. A Buckley családban számos Magdala volt. Ott is van egy – a falon függő egyik festmény felé bökött a fejével.

– Ah! – mondta Poirot. Aztán a kandalló fölötti festményre nézve megkérdezte: – Az a nagyapja, mademoiselle?

– Igen. Megragadó kép, igaz? Jim Lazarus felajánlotta, hogy megveszi, de nem adom el. Szeretem Old Nicket.

– Ah! – Poirot rövid ideig hallgatott, aztán hangjában őszinte aggodalommal azt mondta: – Revenons a nos moutons.12 Hallgasson ide, mademoiselle. Nyomatékosan kérem, hogy viselkedjen komolyan. Veszélyben van. Ma valaki önre lőtt egy Mauser pisztollyal…

– Mauser pisztollyal?

Nick most egy pillanatra meghökkent.

– Igen, miért? Ismer valakit, akinek Mauser pisztolya van?

Nick elmosolyodott.

– Én vagyok az.

– Önnek Mausere van?

– Igen, apáé volt. A háborúból hozta haza. Azóta is itt hányódik valahol. A napokban láttam annak a fiókjában – és egy régimódi íróasztalra mutatott.

Most, mintegy hirtelen ötlettől vezérelve, odament, és kihúzta a fiókját. Eléggé meghökkenve fordult vissza. A hangja is másként csengett.

– Jaj! – mondta. – Eltűnt… eltűnt.

3. Balesetek?

A beszélgetés hangneme attól a pillanattól fogva megváltozott. Addig Poirot és a lány elbeszéltek egymás mellett. Évek szakadéka választotta el őket. Poirot híre és neve a lánynak semmit sem mondott, ahhoz a nemzedékhez tartozott, amelyik csak az adott pillanat nagy neveit ismeri. Ezért sem hatottak rá Poirot figyelmeztetései. Számára a barátom csupán meglehetősen komikus, idősebb külföldi volt, mulattatóan melodrámai gondolkodásmóddal.

És ez a magatartás zavarba ejtette Poirot-t. Kezdjük ott, hogy sértette a hiúságát. Megdönthetetlen véleménye volt, hogy Hercule Poirot-t az egész világ ismeri. Itt volt valaki, aki nem ismerte. Önkéntelenül arra gondoltam, hogy a barátomnak ez csak a hasznára válik – ám a szóban forgó ügyben nem kifejezetten segített!

A pisztoly eltűnésének felfedezése azonban új lendületet adott az eseményeknek. Nick immár nem enyhén mulatságos tréfaként kezelte a dolgot. Most is könnyedén vette, mert megszokta és vallotta, hogy a dolgokat könnyedén kell venni, ám a modora határozottan megváltozott.

Visszajött, és töprengő arckifejezéssel leült az egyik fotel karfájára.

– Ez különös – mondta.

Poirot szélsebesen fordult felém.

– Emlékszik, Hastings, a kis ötletre, amelyet említettem? Nos, helyes volt az én kis ötletem! Tegyük fel, hogy a mademoiselle-t agyonlőve találják a hotel kertjében. Elképzelhető, hogy néhány órába is beletelik, amíg rátalálnak; kevesen járnak arra. És a keze mellett, éppen csak kiesett belőle, ott hever a saját pisztolya. A derék Madame Ellen kétségtelenül azonosítaná. Rögtön célozgatni kezdenének, ez kétségtelen, az aggodalomra és az álmatlanságra…

Nick kényelmetlenül fészkelődött.

– Ez igaz. Halálra aggódtam magam. Mindenki mondogatta is, mennyire ideges vagyok. Igen, ilyesmiket mondtak volna…

– És kimondanák az ítéletet: öngyilkosság. A mademoiselle ujjlenyomatai vannak a pisztolyon, és senki máséi, no igen, igen egyszerű és meggyőző lenne.

– Milyen rettenetesen mulatságos! – mondta Nick, de örömmel vettem észre, hogy egyáltalán nem mulatott a dolgon.

Poirot azonban helyesen értelmezte a szavait.

– N’est-ce pas?13 De meg kell értenie, mademoiselle, hogy ebből elég volt. Négy kudarc, igen, de az ötödik alkalommal a merénylő sikerrel járhat.

– Hozhatják a gumikerekű halottaskocsit – mormolta Nick.

– De itt vagyunk mi, a barátom meg én, hogy ezt megakadályozzuk!

Hálás voltam Poirot-nak a „mi” szóért. Ugyanis szokásában állt néha megfeledkezni a létezésemről.

– Igen – szóltam közbe. – Nem kell félnie, Miss Buckley. Megvédjük.

– Ez igazán borzasztóan kedves maguktól – mondta Nick. – Szerintem ez az egész tökéletesen csodálatos. Elképesztően hátborzongató.

Változatlanul megőrizte könnyed és közönyös modorát, de a tekintetében zavart véltem felfedezni.

– És az első, amit meg kell ejtenünk – mondta Poirot –, az a tanácskozás.

Leült, és barátságosan a lányra mosolygott.

– Amivel kezdeném, mademoiselle, szokásos kérdés… de… vannak-e ellenségei?

Nick meglehetősen szomorúan rázta a fejét.

– Attól tartok, nincsenek – mentegetőzött.

– Bon.14 Akkor ezt a lehetőséget kihagyjuk. És most feltesszük a filmek, a detektívregények kérdését: ki húz hasznot a halálából, mademoiselle?

– El nem tudom képzelni – mondta Nick. – Ezért látszik az egész akkora butaságnak. Persze itt ez az óriási, vén hodály, de a jelzálog törlesztése után alig érne valamit, a teteje beázik, és az alatta lévő sziklában nem rejtőzhet szénbánya vagy hasonlóan izgalmas dolog.

– Jelzálog terheli, hein?15

– Igen. Kénytelen voltam jelzálogot felvenni rá. Tudja, két örökösödési adót is ki kellett fizetnem, majdnem egymás után. Először a nagyapám halt meg, csak hat esztendeje, aztán a bátyám. Az aztán alaposan betett az anyagi helyzetemnek.

– És az édesapja?

– Hadirokkantként jött haza a háborúból, aztán tüdőgyulladást kapott, és 1919-ben meghalt. Anyám még kicsi koromban meghalt. Nagyapával éltem itt. Apa nem jött ki vele, nem csodálom, így aztán azt találta a legalkalmasabbnak, ha engem szépen itt hagy, ő pedig egyedül járja a világot. Gerald, ő volt a bátyám, szintén nem jött ki nagyapával. Bizton állíthatom, én se jöttem volna ki vele, ha fiú lettem volna. Az mentett meg, hogy lány vagyok. Nagyapa mindig azt mondogatta rám, hogy az alma nem esett messze a fájától, és én az ő jellemét örököltem. – Felnevetett. – Szörnyűséges vén himpellér volt, azt hiszem. De rettenetesen szerencsés. Errefelé az a mondás járta, hogy amihez csak nyúl, arannyá változik. Ugyanakkor szerencsejátékos volt, és el is játszott mindent. Amikor meghalt, alig hagyott maga után valamit a házon meg a földön kívül. Tizenhat éves voltam, amikor meghalt, Gerald pedig huszonkettő. Gerald autóbalesetben halt meg alig három éve, és a ház az enyém lett.

– És ön után, mademoiselle? Ki a legközelebbi rokona?

– Charles unokabátyám. Charles Vyse. Ügyvéd itt. Eléggé rendes és tiszteletre méltó, de nagyon unalmas. Jó tanácsokat ad nekem, és próbálja visszafogni a bohókás ötleteimet.

– Ő intézi az ügyeit, igaz?

– Nos, igen, ha így kíván fogalmazni. Nemigen akadnak intézni való ügyeim. Ő intézte nekem a jelzálogkölcsönt, és ő vett rá, hogy adjam ki a portáslakást.

– Ah, a portáslakás! Arról is kérdezni akartam. Ki van adva?

– Igen… valami ausztráloknak. Croft a nevük. Nagyon szívélyesek, tudja… meg csupa ilyen. Nyomasztóan kedvesek. Állandóan zellerszárat, zsenge zöldborsót meg ilyesmiket hoznak. Megbotránkoztatja őket, ahogyan elhanyagolom a kertet. Valójában idegesítők, legalábbis a férfi. El sem lehet mondani, hogy mennyire kedves. Az asszony nyomorék, szegényke, egész nap a pamlagon hever. Mindenesetre fizetik a lakbért, és ez nagy dolog.

– Mióta vannak itt?

– Úgy fél éve.

– Értem. Ezen az unokabátyján kívül… egyébként apai vagy anyai ági?

– Anyai. Anyám Amy Vyse volt.

– Bien. Tehát ezen az unokabátyján kívül, ahogy említettem, vannak további rokonai?

– Néhány igen távoli unokatestvér Yorkshire-ben, Buckley-k.

– Senki más?

– Senki.

– Magányos lehet.

Nick Poirot-ra meredt.

– Magányos? Mókás ötlet. Nem valami sokat vagyok idelenn, tudja. Általában Londonban tartózkodom. A rokonok rendszerint valóságos csapást jelentenek. Mindenből nagy ügyet csinálnak, és mindenbe beleütik az orrukat. Sokkal szórakoztatóbb az önállóság.

– Akkor nem fecsérelem az együttérzésemet. Ön modern lány, már látom, mademoiselle. És most… a személyzet.

– Milyen nagyképűen hangzik! Ellen a személyzet. Meg az ura, aki amolyan kertészféle, nem valami jó. Félelmetesen keveset fizetek nekik, mert megengedem, hogy itt legyen a gyerek. Ellen látja el a háztartásomat, amikor idelenn vagyok, és amikor partit adok, azt hívjuk ide kisegíteni, akit éppen tudunk. Hétfőn partit rendezek. Regattahét van, tudja.

– Hétfőn, és ma szombat van. Igen. Igen. És most, mademoiselle, a barátai, akikkel ma ebédelt, például?

– Nos, Freddie Rice, a szőke lány, gyakorlatilag a legjobb barátnőm. Pocsék élete volt. Hozzáment egy vadállathoz, aki ivott, kábítószerezett és egyáltalán: sötét alak volt, hogy finom legyek. El kellett hagynia a fickót úgy egy vagy két éve. Azóta csak sodródik. Tiszta szívemből kívánom, hogy végre sikerüljön elválnia, és hozzámennie Jim Lazarushoz.

– Lazarus? A műkereskedő a Bond Streetről?

– Igen. Jim az egyetlen fia. Persze úszik a pénzben. Látta az autóját? És rajong Freddie-ért. Szinte mindenhová együtt járnak. A Majesticben szálltak meg a héten, és hétfőn hozzám jönnek.

– És Madame Rice férje?

– Az a disznó? Jaj, hát ő kiszállt mindenből. Senki sem tudja, hol van. Ez borzasztóan kínossá teszi Freddie helyzetét. Az ember nem tud elválni egy olyan fickótól, akiről nem tudja, hol tartózkodik.

– Evidemment!16

– Szegény Freddie – mélázott el Nick. – Átkozott pechje volt. Egyszer már majdnem sikerült neki. Nyakon csípte a pasast, nekiszegezte a kérdést, mire a fickó azt mondta, hajlandó elválni, csak hát nincs annyi pénze, hogy elvigyen egy nőt egy szállodába. Végül aztán Freddie kiköhögte a suskát, az meg felmarkolta, és úgy eltűnt, hogy azóta se hallottunk felőle. Ezt nevezem én szemétségnek.

– Jóságos ég! – kiáltottam fel.

– Hastings barátom meg van döbbenve – jegyezte meg Poirot. – Óvatosabban kell fogalmaznia, mademoiselle. Hastings barátom kissé elmaradt a kortól, tudja. Csak mostanság tért vissza azokról a nagy, nyílt pusztaságokról, és még tanulnia kell a mai nyelvet.

– Nos, nincs min megdöbbennie – felelte tágra nyílt szemmel Nick. – Úgy értem, mindenki tudja, hogy akadnak ilyen alakok, nem igaz? Ezt mégis aljas trükknek tartom. Szegény Freddie olyan kutyaszorítóban volt éppen, hogy nem tudta, kihez forduljon.

– Persze, persze, nem valami szép dolog. És a másik barátja, mademoiselle? A derék Challenger fregattkapitány?

– George? Világéletemben ismertem George-ot… azaz legalább öt éve. A derék kiscserkész, George.

– Szeretné, ha ön feleségül menne hozzá, igaz?

– Időnként szóba hozza. Az éjfél utáni órákban vagy néhány pohárka portói után.

– De ön keményszívű.

– Mi értelme lenne annak, hogy George meg én összeházasodjunk? Egyikünknek sincs egy vasa se. Amellett rettenetesen unalmas, régimódi alak, a sportszerűség a mindene. És már legalább negyvenéves.

Ettől a megjegyzéstől összerezzentem.

– Valójában fél lábbal már a sírban van – mondta Poirot. – Jaj, ne is törődjön velem, mademoiselle. Hiszen én már valóságos nagypapa vagyok, igazi senki. És most beszéljen kissé bővebben a balesetekről. A képről, például.

– Újra a helyére akasztottuk, új dróttal. Ha akarja, megnézheti.

Kivezetett minket a szobából, mi pedig követtük. A kérdéses kép nehéz keretbe foglalt olajfestmény volt. Közvetlenül az ágya fölött lógott.

– Engedelmével, mademoiselle – mormolta Poirot, és kilépett a cipőjéből, fel az ágyra. Megvizsgálta a festményt meg a zsinórt, kezével emelgetve igyekezett fogalmat alkotni a kép súlyáról. Sokatmondó grimasszal szállt le.

– Ha ez valakinek a fejére esett volna… nem, nem lett volna szép. Amin lógott, mademoiselle, az is drótkötél volt, mint ez?

– Igen, de nem ilyen vastag. Ezúttal vastagabbra akasztattam.

– Érthető. És megvizsgálta a szakadást? A végek kopottak voltak, kirojtosodtak?

– Azt hiszem, de különösebben nem tűnt fel. Miért is figyeltem volna oda rá?

– Pontosan. Ahogyan mondta, miért is figyelt volna oda? Ennek ellenére jómagam nagyon szeretném látni azt a drótkötelet. Itt van valahol a házban?

– Akkor rajta maradt a képen. Gondolom, az az ember, aki rátette a festményre az új drótkötelet, a régit egyszerűen eldobta.

– Kár. Bárcsak láttam volna.

– Végül is nem hiszi, hogy baleset volt? Nem lehetett pedig semmi más.

– Lehetett baleset. Megmondani immár lehetetlen. Ám az autója fékjének a hibája… az nem volt baleset. És a kő, amelyik legördült a szikláról… szeretném látni a helyet, ahol arra a balesetre sor került.

Nick kivitt minket a kertbe, és elvezetett a szikla pereméig. A tenger kéken csillogott alattunk. Durva gyalogösvény vezetett le a sziklán. Nick pontosan leírta, hol történt a baleset, és Poirot elgondolkodva bólintott, aztán megkérdezte.

– Hány út vezet az ön kertjébe, mademoiselle?

– Van az elülső, amelyik a portáslakás előtt vezet el. Aztán a kereskedők bejárata. Ez egy ajtó a falban a felfelé vezető dűlőút felénél. Aztán van egy kapu itt a közelben, a szikla pereménél. Onnan cikcakkos csapásra lehet jutni, amely a partról a Majestic Szállóhoz vezet fel. Aztán persze a sövényen át egyenesen be lehet jutni a Majestic kertjébe… úgy mentem ma délelőtt. A Majestic kertjén átvágva mindenesetre gyorsabban be lehet jutni a városba.

– És a kertésze általában mivel foglalkozik?

– Általában a konyhakertben szöszmötöl, vagy a melegházban üldögél, és úgy tesz, mintha a kerti ollókat élesítené.

– A ház túloldalán?

– Igen.

– Tehát ha bejönne ide valaki, és lelökne innen egy követ, nem valószínű, hogy észrevenné.

Nick hirtelen kissé megborzongott.

– Maga… maga tényleg azt gondolja, hogy ez történt? – kérdezte. – Valahogy nem tudom elhinni. Annyira tökéletesen hiábavalónak látszik.

Poirot ismét elővette a zsebéből a golyót, és rápillantott.

– Ez nem volt hiábavaló, mademoiselle – mondta gyengéden.

– Valami őrült lehetett.

– Valószínűleg. Érdekes téma vacsora utáni csevegéshez. Valóban őrült-e minden bűnöző? Torzulás lehet a kis, szürke agysejtjeikben… igen, ez nagyon is elképzelhető. Ez azonban a doktorra tartozik. Ami engem illet, nekem más munkát kell elvégeznem. Nekem az ártatlanra kell gondolnom, nem a bűnösre, az áldozatra, nem a bűnözőre. Én önnel foglalkozom, mademoiselle, nem ismeretlen támadójával. Ön szép és fiatal, ragyog a nap, és a világ kellemes, ön előtt ott az élet és a szerelem. Én csak erre gondolok, mademoiselle. Mondja, ezek a barátai, Madame Rice és Monsieur Lazarus, mióta vannak idelenn?

– Freddie szerdán utazott a világnak erre a tájára. Tavistockban töltött néhány napot valami ismerőseivel. Ide tegnap érkezett. Jim némi kerülővel jött, azt hiszem.

– És Challenger fregattkapitány?

– Devonportban lakik. Átjön a kocsijával, amikor csak tud, főként hétvégeken.

Poirot bólintott. Visszafelé indultunk a házhoz. Hallgattunk, aztán a barátom megtörte a csendet:

– Van olyan barátja, akiben megbízik, mademoiselle?

– Freddie.

– Madame Rice-on kívül?

– Nem is tudom. Azt hiszem, van. Miért?

– Mert azt akarom, hogy legyen ön mellett egy megbízható barát, most rögtön.

– Ó!

Nick szemlátomást meghökkent. Néhány percig hallgatott, töprengett. Aztán bizonytalan hangon megszólalt.

– Ott van Maggie. Őt talán ide tudnám hívni.

– Ki ez a Maggie?

– Az egyik yorkshire-i unokatestvérem. Nagy család. Az apjuk lelkész, tudja. Maggie nagyjából egyidős velem, és nyaranta általában itt szokott tölteni egy kis időt. De nem valami jó társaság, az a kínosan tiszta életű fajta, akinek még a frizurája is csak véletlenül jött éppen divatba. Azt reméltem, az idei nyarat megúszom nélküle.

– Szó sincs róla. Az unokatestvére csodálatosan jó lesz, mademoiselle. Éppen ilyen személyre gondoltam.

– Rendben van – sóhajtotta Nick. – Táviratozok neki. Mert igazán nem tudom, ki mást keríthetnék most elő. Mindenkinek programja van. De ha nem most van éppen a templomi kórus kirándulása vagy az egyedülálló anyák jótékonysági vacsorája, Maggie biztosan eljön.

– Intézhetné úgy, hogy egy szobában aludjon önnel?

– Megoldható.

– Nem fogja az unokatestvére ezt a kérést különösnek gondolni?

– Jaj, dehogy! Maggie sosem gondolkodik. Ő csak cselekszik; komolyan, hiszen tudja. Keresztényi cselekedeteket hajt végre, hittel és állhatatosan. Rendben van, sürgönyözök neki, hogy jöjjön ide hétfőn.

– Miért nem már holnap?

– A vasárnapi vonattal? Azt hinné, a halálomon vagyok, ha ilyesmit javasolnék. Nem, hétfőt mondok. Tájékoztatni kívánja, hogy miféle szörnyű sorscsapás leselkedik rám?

– Nous verrons.17 Még most is tréfát űz a dologból? Örömmel látom, hogy önben van bátorság.

– Legalább eltereli valami a figyelmemet – mondta Nick.

Megütött valami a hangjában, és ahogyan ezt mondta, rápillantottam. Az az érzésem támadt, hogy valamit nem mondott el nekünk. Visszatértünk a fogadószobába. Poirot megérintette a pamlag végében heverő újságot.

– Ezt olvassa, mademoiselle? – kérdezte váratlanul.

– A St. Loo-i Hírmondót? Nem komolyan. Csak azért nyitottam ki, hogy megnézzem az árapálytáblázatot. Minden héten benne van.

– Értem. Jut eszembe, mademoiselle, készített már végrendeletet?

– Igen, készíttettem. Úgy fél éve, az opci előtt.

– Qu’est-ce que vous dites?18 Opci?

– Operáció. Vakbélműtét. Én csak opcinak hívtam magamban. Valaki szólt, hogy végrendeletet kellene csináltatnom, hát írattam egyet. Egészen fontos embernek éreztem magam.

– És mi szerepel benne?

– Az End House-t Charlesra hagytam. Sok egyéb hagyományoznivalóm nem volt, azt viszont mind Freddie-re hagytam. A – hogy is mondják? – teher valószínűleg így is nagyobb lesz, mint az örökölhető vagyon.

Poirot szórakozottan bólintott.

– Most távozom. Au revoir, mademoiselle. Legyen óvatos.

– Mire vigyázzak?

– Ön intelligens. De igen, ez a bökkenő: hogy mire is kell vigyáznia? Ki tudná megmondani? De bízzon bennem, mademoiselle. Néhány napon belül kiderítem az igazságot.

– Addig óvakodjon méregtől, bombától, pisztolylövéstől, autóbalesettől és a dél-amerikai indiánok titkos mérgébe mártott nyílvesszőtől – fejezte be gördülékenyen Nick.

– Ne gúnyolódjon önmagán, mademoiselle – mondta komoran Poirot.

Amikor az ajtóhoz ért, megállt.

– Jut eszembe – mondta. – Mennyit ajánlott Monsieur Lazarus a nagyapja arcképéért?

– Ötven fontot.

– Ah! – mondta Poirot.

Megfontoltan visszanézett a kandalló fölött függő sötét, mogorva arcra.

– De, ahogy mondtam, nem akarom eladni az öregfiút.

– Igen – mondta elgondolkozva Poirot. – Igen, megértem.

Jegyzetek

1 Nyugodjon meg. (francia)

2 Képviselőház. (francia)

3 Úgy igaz. (francia)

4 Szót sem érdemel! (francia)

5 Gyöngéd érzelem. (francia)

6 Még ne. Mulattató. (francia)

7 Fiatalság… fiatalság… (francia)

8 Maga a balszerencse. (francia)

9 Bejött! (francia)

10 Nahát!

11 Mennydörgős mennykő! (francia)

12 Térjünk a tárgyra. (francia)

13 Ugye? (francia)

14 Helyes. (francia)

15 Nemde? (francia)

16 Tény és való! (francia)

17 Majd meglátjuk. (francia)

18 Mit beszél? (francia)

Tartalom

1. A Majestic Szálló

2. End House

3. Balesetek?

4. Lennie kell valaminek!

5. Mr. és Mrs. Croft

6. Látogatás Mr. Vyse-nál

7. Tragédia

8. A végzetes stóla

9. A-tól j-ig

10. Nick titka

11. Az indíték

12. Ellen

13. Levelek

14. A hiányzó végrendelet rejtélye

15. Frederica különös viselkedése

16. Beszélgetés Mr. Whitfielddel

17. Egy doboz csokoládé

18. Arc az ablakban

19. Poirot színjátéka

20. J

21. K

22. A történet vége

Jegyzetek

www.agathachristie.hu

Nyaraló gyilkosok

Temetni veszélyes

Hercules munkái

Az ABC-gyilkosságok

Az Ackroyd-gyilkosság

Halál a Níluson

Gyilkosság az Orient expresszen

Bűbájos gyilkosok

Macska a galambok között

A titokzatos Kék Vonat

Találkozás a halállal

A karácsonyi puding

A kutya se látta

Öt kismalac

Gyilkosság Mezopotámiában

A titokzatos stylesi eset

Lord Edgware meghal

Az Álmok Háza

Zátonyok közt

Ház a sziklán

A Nagy Négyes

Mrs. McGinty meghalt

Cipruskoporsó

Halloween és a halál

Gyilkosság a paplakban

A kristálytükör meghasadt

Szunnyadó gyilkosság

A Bertram Szálló

Egy marék rozs

Paddington 16:50

Rejtély az Antillákon

Holttest a könyvtárszobában

Gyilkosság meghirdetve

Nem zörög a haraszt

Nemezis

Nem csalás, nem ámítás

A barna ruhás férfi

Mert többen nincsenek

Miért nem szóltak Evansnak?

Parker Pyne esetei

Pókháló

Örök éj

A vád tanúja

Az alibi

A ferde ház

És eljő a halál

A sittafordi rejtély

Eljöttek Bagdadba

Gyöngyöző cián

A titokzatos ellenfél

Cinkostársak

N vagy M

Chimneys titka

A Hét Számlap rejtélye

Gyilkolni könnyű

helikon.libricsoport.hu

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Jost – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Roboto – Apache License 2.0