Adania Shibli

Egy apró részlet

– részlet –

Arab eredetiből fordította Tüske László

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Adania Shibli: Tafszíl szánawij
Dár al-Ádáb li-n-Nasr wa-t-Tauzi‘, Bejrút, 2017

Copyright © Adania Shibli, 2017
Hungarian translation © Tüske László, 2022

1

Nem mozgott semmi, csak a délibáb. Hatalmas, kopár dombok hullámai követték egymást a távoli ég felé, némán remegtek a délibábban, az éles délutáni fény majdnem elmosta a vonalakat, amiket a halványsárga emelkedések rajzoltak ki. Csak ezeket a halvány vonalakat lehetett érzékelni a dombok gerincén, céltalanul kanyarogtak, emelkedtek és süllyedtek, csupán elszáradt növények és a lejtőket foltozó sziklák árnyéka szakította meg végtelen folytonosságukat. Ezeken kívül semmi, de semmi, csak a száraz Negev sivatag hatalmas tágassága, melyet a rekkenő augusztusi forróság tartott fogságában.

A dombtetőn állt, távcsővel pásztázta az előtte kibontakozó tájat, az élet egyetlen jeleként távoli kutyaugatás és a tábor felállításán dolgozó katonák lármája hallatszott. A vakító fényesség égette ugyan a szemét, mégis pontosan próbálta követni az ösvényeket és a barázdákat a homokban, helyet változtatott, felkapaszkodott egy-egy magaslatra, hogy onnan távolabbra látva folytathassa megfigyeléseit. Mikor elvette a távcsövét a szeme elől, gondosan letörölte róla az izzadságcseppeket, és óvatosan a tokjába csúsztatta, majd utat vágott magának a délután egyre elviselhetetlenebb levegőjében, vissza, a tábor felé.

Amikor ideérkeztek, két teljesen épen maradt barakkot találtak, egy harmadik falmaradványai is látszódtak még a homokban, de ez volt minden, ami a háború kezdetén kitört ágyúzások után megmaradt. A katonák a két barakk mellé már felállították a parancsnoki sátrat és az étkezdét, és most, ahogy oszlopokat állítottak és cövekeket vertek a földbe a három legénységi sátorhoz, lármájuk teljesen betöltötte a szálláshelyet. A főtörzsőrmester, a helyettese, aki a visszatérésekor elébe jött, jelentette neki, hogy a katonák minden törmeléket és követ eltakarítottak a körzetből, és most az árkok rendbehozatalán dolgoznak. Meghallgatta, majd annyit mondott, hogy a katonáknak a sötétség beállta előtt be kell fejezniük a munkát, és azt is hozzátette, hogy utasítsa az egység őrmestereit, néhány káplárt és a régi, gyakorlottabb katonákat, hogy azonnal jöjjenek a parancsnoki sátorba eligazításra.

✻ ✻ ✻

A délutáni nap fénye kitöltötte az ajtóként szolgáló nyílást, mélyen bevetült a sátorba, szétáradt a földön, és láthatóvá tette a számtalan apró gyűrődést, amit a katonák lába hagyott a homokon. Azzal kezdte a beszédét, hogy itt-tartózkodásuk célja az egyiptomi déli határ védelme és a határsértések megakadályozása, de még ennél is fontosabb, hogy átfésüljék a Negev délnyugati részét, és megtisztítsák az arabok maradékától. A légierő közlései szerint ugyanis ebben a körzetben mozgásokat tapasztaltak az itt maradt arabok, illetve a beszivárgó határsértők részéről. Naponta őrjáratokat indítanak majd különböző irányokba, mert közelebbről is meg kell ismerniük a területet. Ezeknek a feladatoknak a teljesítése jelentős időt vehet igénybe, és mindaddig itt maradnak, amíg teljes biztonsággal nem stabilizálódik a Negevnek ez a része. Közben rendszeres napi foglalkozásokat is tartanak az állománynak. A katonák őrjáratokon vesznek részt és kiképzést kapnak, hogy legyen gyakorlatuk a sivatagi hadviselésben, és könnyen tudjanak alkalmazkodni az itteni körülményekhez.

Az eligazítás résztvevői érdeklődve hallgatták, és az eléjük terített térkép fölött, melyen a tábor helye kis fekete pontként jelent meg egy szürke háromszög keretében, figyelmesen követték a helyzetüket vázoló parancsnok ujjait. Senkinek sem volt hozzáfűznivalója. Néhány másodpercnyi csend uralkodott a sátorban, aztán a térképről a megfáradt arcokra emelte a tekintetét. A sátornyíláson beáramló fényben látta, hogy csillogva ömlik róluk a veríték. Figyelmeztette őket, hogy bánjanak szigorúan a legénységgel, különösen az újoncokkal, ellenőrizzék, hogyan kezelik a fegyverüket, és hogyan viselik katonai egyenruhájukat. Ha valakinél hanyagságot tapasztalnak a fegyver vagy az öltözék dolgában, azonnal jelentsék neki. Utasította őket, hogy ellenőrizzék a legénység személyi higiéniáját, és hogy naponta borotválkoznak-e. Végül, mielőtt berekesztette volna az eligazítást, azt kérte egy sofőrtől, egy őrmestertől és két káplártól, hogy készüljenek, mert kimennek vele egy előzetes felderítő őrjáratra.

✻ ✻ ✻

Az indulás előtt a szállásául kiválasztott barakkhoz ment, és a bejáratnál felhalmozott felszerelését behordta a szoba egyik sarkába. Fogta a marmonkannát, vizet öntött egy kis pléhtálba, majd elővett egy törülközőt a hátizsákjából, megnedvesítette, az arcához emelte, és letörölte a verítéket. Kiöblítette a törülközőt, levetette az ingét, és megtörölte a hónalját, majd újra felöltözött, és ahogy befejezte a gombolkozást, alaposan kimosta a törülközőt, és felakasztotta az egyik falba vert szögre. Aztán kivitte az edényt, és a barakk előtt a homokra öntötte a piszkos vizet. Visszalépett a tállal, és a sarokba pakolt felszerelése mellé állította, majd ismét kiment.

A sofőr már a kormány mögött ült, míg a többiek, akiket odarendelt magához, a kocsi körül álldogáltak. Ahogy közeledett feléjük, felmásztak a platóra, ő meg a kocsihoz érve elfoglalta az anyósülést. A sofőr indulásra készen mozgatta meg a tagjait az ülésben, gyújtást adott, s a motor hangos zúgása hirtelen betöltötte az eget.

Nyugat felé indultak, a minden irányba elnyúló halványsárga dombok között vágtak utat maguknak. A kerekektől felvert sűrű por- és homokfelhő szorosan követte őket, egyre magasabbra szállt, végül teljesen eltakart mindent, amit maguk mögött hagytak. A homokfelhő elérte a hátul utazókat is, és arra kényszerítette őket, hogy eltakarják az arcukat, nehogy a szemükbe menjen a por, vagy belélegezzék. A magasban kavargó homokfelhő hullámai nem is ültek el mindaddig, amíg a kocsi el nem tűnt a távolban, és szinte már a motor zúgását sem lehetett hallani. Csak ekkor ereszkedett le és ült meg a homok a dombokon, tompítva a párhuzamosan futó nyomok éleit, amelyeket a kocsi kerekei hagytak maguk után.

Elérték az egyiptomi demarkációs vonalat, megvizsgálták a környékét, de nem találtak határsértésre utaló nyomokat. Ahogy a nap a horizont vonalához közeledett, ahogy a por és a hőség mind jobban eluralkodott rajtuk, utasította a sofőrt, hogy térjenek vissza a táborba. Az őrjárat alatt csak ők voltak kint, nem találkoztak egyetlen élőlénnyel sem a terepen, annak ellenére, hogy a jelentések bizonyos itteni mozgásokról szóltak.

A teljes sötétség beállta előtt értek vissza a táborba, amikor a keleti ég kékje már majdnem eltűnt a sötétben, és néhány csillag gyenge fénye elővillant az égen. A katonák még nem végeztek a munkájukkal, úgyhogy miközben leszállt a kocsiról, parancsba adta, hogy mindent be kell fejezni még vacsora előtt. Erre a férfiak felélénkültek, árnyékuk sokkal gyorsabban és határozottabban mozgott a táborban, mint korábban.

Ezután a saját barakkjához indult. Odabent teljes sötétség uralkodott, ő megállt a szoba közepén, majd újra az ajtóhoz lépett, és mindkét szárnyát kinyitotta, hogy enyhítse a benti sötétet. Fogta a falra akasztott törülközőt, ami már teljesen megszáradt, és a marmonkannából vizet öntött rá, nekiállt letörölgetni az izzadságot és a port az arcáról meg a kezéről. A málhája fölé hajolt, elővett egy lámpást, felemelte az üveget, az asztalra tette, de nem gyújtotta meg, és kilépett a barakkból. Bár csak néhány percet töltött odabent, az ég mostanra tele volt szórva ragyogó csillagokkal, s a sötét teljesen elborított mindent, mintha az éjszaka egy szempillantás alatt ereszkedett volna rá a környékre. A katonák árnyai újra elbizonytalanodtak, lelassultak, kiáltozásuk átütött a koromsötét éjen, mint a lámpák fénye, mikor a legénységi sátrak résein és az étkezősátor bejáratán villanásnyira egyszer-egyszer előtűnt.

Körbejárt a tábor egységeinél, megvizsgálta, miként folynak a dolgok, különösen az árkok helyreállítása és a gyakorlótér kialakítása érdekelte. Úgy látta, a munka jól halad, leszámítva, hogy már este nyolc óra is elmúlt, márpedig általában nyolckor szokták elfogyasztani a vacsorájukat. Egy kis idő múlva a katonák megindultak az étkezősátor felé, hogy asztalhoz üljenek.

A vacsora után a barakkjába tartott, a telihold és a sötét horizont fölött szétszórt csillagok fénye vezette a sötétben. Aludni készült, eloltotta a lámpát, lefeküdt az ágyra. A takarót ellökte magától, fedetlen testtel feküdt, a forró levegő súlyosan nehezedett a szobára, de ő mégis azonnal elaludt. Hosszú és kimerítő nap volt: 1949. augusztus 9.… … …

2

Feltettem a függönyöket, rendet raktam, és csak utána nyúltam el az ágyon, közben a szemközti dombon egy kutya megállás nélküli ugatott, éjfél után járhatott az idő egy kicsivel, és nem tudtam elaludni, pedig nagyon kimerült voltam. Igen, az egész napot végigdolgoztam, aztán a lakást takarítottam, letörölgettem a bútorokat és felmostam a padlót, kimostam az ágyneműt és a törülközőket, és elmosogattam a legtöbb edényt is… Pedig a lakás már azelőtt is tiszta volt, hogy nekifogtam a házimunkának, és a tulajdonos is jelezte, hogy hoz majd valakit, aki rendet rak meg kitakarít… Csak néhány napja béreltem ki a lakást, miután az új munkát megkaptam. És igen, elmondhatom, hogy a lakás jó, az új munkahelyem jó, és a munkatársaim kedvesek. De mindez mégsem volt elég ahhoz, hogy legyőzzék a szorongást és félelmet, amit a kutya folyamatos ugatása ébresztett bennem. Mindegy, holnap reggel elégedett leszek majd, mert a lakás tiszta, és felraktam a függönyöket. Az üvegasztalt a legnagyobb ablak elé állítottam, annál ülök majd minden reggel, ott iszom meg a kávémat, mielőtt az új munkahelyemre indulok, s közben a szomszédok az ablakom előtt mennek majd el a három gyerekükkel, integetve üdvözölnek, ami azt sugallja, hogy csendes életet élek a hátsó udvarra néző lakásban, amely elrejt a világ szeme elől.

Itt mindannyian szabályok és korlátok között élünk. Az embernek ezt figyelembe kell vennie, és okosan kell viselkednie, mert csak ez védheti meg a fájdalmas következményektől, ráadásul ez a józan okosság egy kis biztonságérzetet is nyújthat neki. Mégis azok vannak kevesebben, akik tiszteletben tartják és nem sértik meg a szabályokat. Én nem tartozom közéjük. Amikor felismerek egy követendő szabályt, akkor vagy nekiszaladok, és azonnal átugrok fölötte, vagy valamilyen rejtett megoldást keresek, hogy túljuthassak rajta. Ezek persze nem tudatos választások a részemről, és nem is a szabályokkal és korlátokkal szembeni mély ellenszenvemből fakadnak, hanem talán inkább az ostobaságból. Mert ha megsértek valamilyen szabályt vagy átlépek valamilyen korláton, szinte azonnal hatalmába kerít a szorongás. Miután világossá vált előttem, hogy ha megpróbálom betartani a szabályokat, akkor egészen biztosan sikertelen leszek, úgy döntöttem, hogy a lehetőségekhez képest többnyire itthon, a lakásom falai között maradok. Ennek a lakásnak számos ablaka van. A szomszédok a három gyerekükkel könnyedén benézhetnek hozzám, és láthatják, hogyan sértem meg a szabályokat, ha éppen egyedül vagyok. Így aztán függönyöket szereltem fel, bár felötlött bennem az is, hogy néhányszor biztosan elfelejtem majd behúzni.

Ha egyedül leszek itthon, mindig ehhez az asztalhoz ülök, és sohasem keresek magamnak másik helyet. A külvilág mindig ebben a helyzetben fog látni. Olyannyira, hogy ha néhány napig nem üldögélnék az asztal mellett, a szomszédok középső fia egészen biztosan megszólítana, és azt mondaná, hogy ő minden reggel ott szeretne látni az ablak előtt, az asztalom mellett, amint éppen „dolgozom”. Ezt a hosszú reggeli üldögélést valóban azzal igazoltam, hogy „dolgozom”. Igen, rendszerint otthon, mielőtt bemennék az új munkahelyemre. Ez a munkahely számomra mindig „új” marad, mert nem tudom, hogy az idő melyik pillanatában válik az „új munkahely” egyszerűen munkahellyé. Egyébként is mindig sokáig bent fogok maradni, még a biztonsági őrnél is tovább, mert a legtöbbször késve érkezem majd, és így később kezdem a munkát. Az a kutya a szemközti dombon ugyanis minden éjszaka felébreszt, és mindig csak hajnal felé sikerül visszaaludnom. Ezért aztán későn ébredek, és későn érkezem az új munkahelyemre. Ha nem ugat a kutya, mindez máshogy van, de olyankor meg ébredés után egészen a délelőtti órákig ott ülök az asztalom mellett, és „dolgozom”, no de min is?

Összességében tudom, hogy mindez túlzásnak tűnik, de a magam részéről annak tulajdonítom, amit az előbb említettem, tudniillik hogy a legtöbb embertől eltérően én képtelen vagyok felismerni a szabályokat. Sőt, még a legracionálisabbakat sem ismerem fel, aminek következtében a többi emberrel ellentétben vagy túlreagálok bizonyos dolgokat, vagy alulértékelem őket. Például ha a katonai őrjárat megállítja azt a mikrobuszt, amivel az új munkahelyemre utazom, és a puskacső az első, amit meglátok a busz ajtajában, akkor a legtöbbször a félelemtől dadogva arra kérem a katonát, hogy fordítsa el a rám meredő fegyvert, amikor hozzám szól, vagy a személyi igazolványom bemutatását kéri. Ilyenkor figyelmen kívül hagyom, hogy a katona rendszerint gúnyolódik a dadogásomon, a körülöttem lévő utasok zúgolódni kezdenek, mert túlzásba estem, és különben is, senkinek sincs szüksége erre a feszültségre. A katona úgysem nyit tüzet ránk, ha pedig mégis megtörténne, akkor azon nem változtat a megszólalásom, sőt az ellenkező hatást váltja ki. Igen, ezt teljesen értem, de nem abban a pillanatban, amikor megtörténik, hanem órákkal, napokkal vagy esetleg évekkel később. És ez csak egy példa. De ugyanez a reakció számos más helyzetben is megfigyelhető, onnantól, hogy az átkelőhelyen a biztonsági ellenőrzés során levetkőztetik az embert, egészen odáig, amikor megkérdezek egy alkalmi zöldségárust Ramallah zöldségpiacán, amelyik egyébként pénteken zárva tart, hogy mennyiért adja a hervadt salátáját, és ő szemrebbenése nélkül a friss saláta piaci árának háromszorosát kéri. Mivel képtelen vagyok arra, hogy a dolgokat racionálisan értékeljem, az ilyen (és ehhez hasonló) helyzetek súlyosan érintenek, megrendítenek és elbizonytalanítanak. Nem tudom, mi az, ami megengedhető, és mi az, ami nem, és ez végül újra a szabályok megsértésére késztet, de olyan mértékben, amely messze túlszárnyalja a korábbiakat. Mégis minden ebből fakadó zavarodottság és szorongás, félelem és lelki nyugtalanság elenyészik, ha ez a szabálysértés elszigetelt magányomban történik meg. A magány elnézi a szabályok áthágását, és kizárólag ennek az egyedül töltött időnek köszönhettem, hogy reggelente az asztalomnál ülve „dolgoztam”, és így lehetőségem nyílt, hogy komolyan foglalkozzak az ügy kutatásával.

Erről jut eszembe, remélem, nem okozok kellemetlenséget azzal, hogy megemlítettem a katonával történt esetet és az átkelőhelynél szokásos biztonsági vizsgálatot, vagy hogy világos arab nyelven beszélek arról, hogy mi itt megszállás alatt élünk. A puskalövések ropogása, a katonai őrjáratok szirénája, néha helikopterek, harci repülők zúgása és a robbanások döreje, majd utána a mentőautók szirénája nemcsak olyan hangok, amelyek bevezetik a műsorfolyamot megszakító rendkívüli tudósításokat a médiában, hanem már a hétköznapi kutyaugatással versenyeznek, hiszen az univerzum megszokott hangjainak részévé váltak. Nagyon hosszú ideje tart ez a helyzet, úgyhogy egyre kevesebben vannak, akik még emlékeznek az apró részleteire annak, hogy milyen volt az élet ezelőtt, például az elszáradt saláta esetére az egyébként bezárt piacon… … …

Tartalom

1

2

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Rostás Eni
Kézirat-előkészítő Balogh Emerencia
Korrektor Schmal Alexandra
A borítót Khaled Hourani Suspicion című
képének felhasználásával Árvai Judit készítette
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2022
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 4207 6

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL Open Font Licence