Rebecca Winters

Alpesi paradicsom

Melissa James

Szelíd ragadozó

Rebecca Winters

Alpesi lavina

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Rebecca Winters, 2011 – Vinton Kiadó Kft., 2026

Eredeti címe: Snowbound with Her Hero (Harlequin Mills & Boon, Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2014)

Magyarra fordította: Gaáli István

© Melissa James, 2011 – Vinton Kiadó Kft., 2026

Eredeti címe: The Tycoon Who Healed Her Heart (Harlequin, Mills & Boon, Cherish)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2014)

Magyarra fordította: Scheer Emília

© Rebecca Winters, 2012 – Vinton Kiadó Kft., 2026

Eredeti címe: The Count’s Christmas Baby (Harlequin Mills & Boon, Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2015)

Magyarra fordította: Mátyás Mária

Nyomtatásban megjelent: a JÚLIA LEGSZEBB TÖRTÉNETEI 47. számában, 2026

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-615-108-149-5

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2026

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Telefon: +36-1-300-9899; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Rebecca Winters

Alpesi paradicsom

1. FEJEZET

– Philippe, itt vagyok! – Crystal Broussard integetett a fiának. A gyerek szórakozottan megállt az iskola bejáratánál, míg a többiek zajongva rohantak a szüleikhez. Most ő is odacsoszogott a nőhöz, sapkáját a kezében tartva, mintha nem is érezné, hogyan kócolja haját a fagyos északnyugati szél.

Nemsokára kitör a vihar, amely újabb havazást hoz majd, és még vastagabb takarót borít a környező hegyekre-völgyekre. Crystal itt született a Colorado állambeli Breckenridge-ben, a téli sportok Mekkájában, s a Crystal Peak hegycsúcsról kapta a nevét. Már akkor sítalpat csatoltak a lábára, mikor épp csak megtanult járni, jól ismerte hát az időjárási jeleket a magashegységben.

Apja üzletében már megkezdődött a főszezon. Mindenfelől özönlöttek a kisvárosba a téli sportok szerelmesei, és felszerelést, sportruházatot vásároltak nála. Míg Philippe óvodás volt, a nő fél napokra beugrott segíteni, mióta azonban a kisfiú hatéves lett, és iskolába járt, Crystal teljes munkaidőben dolgozott az üzletben.

Kitárta a karját, és átölelte a gyereket.

– Szia, kincsem! Ülj be, és kösd be magad. Talán még odaérünk papa boltjához, mielőtt kitör a hóvihar. – Kinyitotta a kocsi ajtaját, hogy Philippe bemásszon a gyerekülésbe.

– Inkább menjünk haza.

Az utóbbi időben ezt gyakrabban mondta a kelleténél. Legszívesebben egyedül játszott a szobájában.

– Kell a meleg ruha. Papa ma új anorákokat kapott, de csak pár darab van a te méretedben. Válasszunk egyet, mielőtt elfogy. Tudod, kilenc nap múlva karácsony, és sok gyerek szeretne szép új anorákot.

– Nekem nem kell új.

– Nézd csak, ennek milyen rövid az ujja. Kinőtted.

Vajon sikerült meggyőznie, vagy csak megunta a makacskodást? Crystal sejtette, hogy nagyon ragaszkodik a régi kabátjához. Mert Franciaországban kapta, Chamonix-ra emlékeztette. Még mindig nem heverte ki, hogy el kellett hagynia megszokott környezetét.

A nő tudta, hogy tennie kell valamit, amivel segít a fiának kigyógyulni a honvágyból. Az őszi beiskolázás óta Philippe egyre csöndesebb lett: többnyire nem szólt semmit, csak mélyeket sóhajtott. Apjának tizennégy hónappal ezelőtti halála óta aggasztóan megváltozott.

Eric Broussard, Franciaország egyik legjobb síelője huszonnyolc évesen halálos balesetet szenvedett egy nemzetközi lesiklóversenyen Cortina d’Ampezzóban. A családjában nem ez volt az első szörnyű sorscsapás: csak néhány évvel előtte halt meg Suzanne, Eric öccsének, Raoulnak a felesége. A hegyi vezető Broussard-ok már több mint száz éve valóságos intézménynek számítottak a francia Alpokban. Eric és Raoul igen közel álltak egymáshoz, talán mert nem voltak vetélytársak: Raoul hegy- és sziklamászó volt, Ericnek viszont semmi sem számított a síelésen kívül.

A francia sísport gyászolt, Crystalnak pedig egész világa összeomlott. Rá várt a szívet tépő feladat, hogy tudassa ötéves kisfiával: apukája már soha többé nem jön haza.

Erickel az egyik nemzetközi versenyen ismerkedtek meg, és kevéssel utána pár lettek. Az esküvő után Chamonix-ban telepedtek le, ahol Eric született, és a nőhöz hasonlóan sítalpon nőtt fel. Két hónappal a temetés után Crystal visszaköltözött Philippe-pel a szüleihez Breckenridge-be. Azt remélte, az Államokban könnyebben kiheverik a veszteséget a fiával, és egyszer majd újra optimistán fognak tekinteni a jövőbe. Ám a korábban oly eleven kisfiú azóta szótlan lett, és egyre jobban bezárkózott. Még Crystal húgai, az életvidám Jenny és Laura se tudták előcsalogatni a csigaházából.

Magába fordulása egy dacos dührohammal kezdődött, amikor a nő apja megpróbálta magával vinni síelni. Valószínűleg korai volt még: apja halála talán egy életre megutáltatta a gyerekkel a sportágat. Crystal azóta nem is erőltette a dolgot.

Újabban a nőnek szüntelen fejtörést okozott a fia. Mintha Philippe-et már semmi sem érdekelte volna, semmiben nem lelte volna örömét. Bár a családban mindenki szerette, és igyekezett kedvére tenni, közöny, sőt szinte elutasítás volt a válasz.

Még akkor sem akart az apjáról beszélni, amikor anyja erre biztatta. Helyette Raoul bácsikájáról beszélt, akit bálványozott. Raoul havonta egyszer felhívta az unokaöccsét, de Philippe sohasem mesélte el, miről volt szó közöttük a telefonban.

Crystalnak sehogy se ment ki a fejéből a háromgyermekes Mollynak, apja egyik alkalmazottjának a megjegyzése. Molly reggel azt mondta, ő úgy sejti, Philippe féltékeny, amiért osztoznia kell az anyján ennek családjával. Ez a gondolat egész nap üldözte Crystalt, és tovább fokozta benne a fiával szembeni bűntudatot.

Ő arra számított, Philippe jól fogja érezni magát szülei és húgai szeretetétől körülvéve. Eredetileg az volt a terve, hogy kivesz kettejüknek egy lakást a közelben. Azóta eltelt egy év, és még mindig a szülőknél laktak, mert azt remélte, jó hatással lesznek a gyerekre. Ám nyilván tévedett.

Vajon igaza lehet Mollynak?

Crystalt gyötörte a gondolat, hogy kisfia esetleg úgy érzi, a szülők és húgok mellett háttérbe szorul. Netán arra van szüksége, hogy anyja egyedül vele foglalkozzon? Visszanyerné életkedvét, ha ő, Crystal, kizárólag rá koncentrálna? A nő készen állt bármit megpróbálni, ám ha az se segít, habozás nélkül szakemberhez kell fordulnia. Akinek a segítségére alighanem mindketten rászorulnak.

Amint Philippe este lefeküdt, beszélni fog erről a szüleivel, és szélsebesen elkezd külön lakást keresni. Ott majd felállíthatja azt a kevés bútort, amelyet magával hozott Chamonix-ból, s a szülői ház pincéjében tartogatott.

Philippe talán éppen azért szeret legjobban a gyerekszobában lenni, mert ezt igyekezett neki pontosan úgy berendezni, mint a régit Chamonix-ban. Talán megoldódik a nyelve, ha a többi szobában is jól ismert tárgyak veszik körül. Így lesz, így kell lennie, gondolta kétségbeesetten Crystal.

Breckenridge központjában leparkolt az apja üzlete mögött. A hátsó bejáraton át beléptek a raktárba, ahol épp új árut csomagoltak ki. A bélelt anorákok már vállfán lógva sorakoztak egy állványon.

Crystal levett kettőt, és megmutatta a fiának.

– Melyik tetszik jobban, a zöld vagy a kék?

A gyerek alaposan szemügyre vette őket.

– Szerintem ez legyen – mondta aztán.

Anyjának tetszett a választása. A kék jól illett a szeméhez, amely még Ericénél is sötétebb volt. Lesegítette Philippe-ről a régi kabátot, és fölpróbáltatta vele az újat.

– Remekül áll. Gyere, menjünk papához, mit szól hozzá.

A nagy eladótérben legalább tizenkét vevő foglalta le a személyzetet. Moly épp beszélt egyikükkel, de észrevette őket.

– Hű, de klasszul áll ez az anorák, Philippe! – kiáltotta.

A gyerek dünnyögött valamit, és elfordította a fejét. Crystal bocsánatot kért a viselkedéséért, aztán körbenézett, hol lehet az apja.

– A főnöknek dolga van, de mindjárt itt lesz – mondta Molly.

Crystal kételkedett benne. Apja hajlamos volt leállni beszélgetni, ha útközben ismerőssel találkozott.

– Gyere, menjünk haza, mutassuk meg előbb a mamának az új anorákodat. – A nő megfogta a gyerek kezét, és a raktár felé húzta.

– Eh bien, mon garçon. Tu me souviens?

A mély hangon kimondott francia szavakra Crystalnak arcába szökött a vér.

Raoul! Létezik ez?!

Philippe nem felejtette el a férfit, és a nő se tudta elfelejteni. Egyszerre fordultak meg.

– Oncle Raoul! – kiáltotta a gyerek, és olyan boldogan csengett hangja, amilyennek Crystal is érezte magát.

Philippe kitépte magát, rohant a nagybátyja felé, és kitárt karjába vetette magát. Úgy kapaszkodott belé, mintha soha többé nem akarná elereszteni, arcát a mellkasához nyomta. A férfi ringatta. Crystal nem tudta volna megmondani, kettejük közül ki örül jobban a viszontlátásnak.

Philippe válla fölött Raoul a nőre emelte sötétkék szemét. Se nem barátságosan, se nem barátságtalanul, de olyan áthatóan, hogy Crystalnak a csontjáig hatolt ez a tekintet.

– De jó, hogy itt találkozunk. – Szinte akcentus nélkül beszélte az angolt, jobban, mint Eric. – Philippe mesélte a telefonban, hogy apádnál dolgozol.

Crystal némán bólintott.

– Csodálkoztam – mondta a férfi.

A nő nagy levegőt vett. Hogy érti ezt?

– Én persze azt hittem, az utánpótlást edzed – mosolygott Raoul. – Egyedi és ígéretes volt a stílusod, Crystal. Ha folytattad volna…

– De nem folytattam.

– Nem. És ez veszteség a sísportnak. Nem én vagyok az egyetlen, aki sajnálja, hogy szögre akasztottad a lécet.

Szavai meglepték és zavarba hozták a nőt. Oly régen történt, hogy úgy döntött, szakít a sporttal, holott bronzérmet is nyert. Akkoriban még boldogok voltak Erickel, csak utána kezdődtek a bajok a házasságukban. Most pedig a halálát kellett feldolgoznia…

Raoul megjegyzése nem kicsit lepte meg – érezte, hogy elvörösödik. Sógora értett valamicskét a sísporthoz, a hegymászásnak pedig egyenesen szakértője volt. És azt mondja, amit gondol, Crystal kihallotta a hangjából. De miből jött rá, hogy edzői karrierről álmodik? Erről még senkivel se beszélt!

Újra megérezte a különös lelki rokonságot közte és a sógora közt, és ettől felébredt benne a bűntudat. Erickel, a férjével semmi hasonló nem kötötte össze őket.

– Kösz a bókot, Raoul, de míg a fiamnak szüksége van rám, addig szó se lehet róla.

– Ez világos, de szerintem még mindig lehetne. Utánozhatatlan a stílusod. Sose értettem, miért nem folytattad Philippe születése után.

– Mármint Chamonix-ban?

– Naturellement.

– Én szívesen folytattam volna, de kiderült, hogy az anyaság teljes munkaidejű állás.

– Sok nőnek az is. De te mind a kettővel megbirkóztál volna. – A sötétkék szemek rávillantak Crystalra. – Rendkívüli tehetség vagy.

A férfi láthatóan tényleg hitt benne.

Ericnek más volt a véleménye, s ő nem akarta, hogy Crystal dajkára bízza Philippe-et. Talán keresne kellett volna valami más megoldást, gondolta a nő.

A baba születése után férje magától értetődő természetességgel élte tovább a régi életét. Úgy látszott, semmi más nem jár az eszében, csak a sport, és ennek megfelelően gyakran volt úton. Ezért aztán Crystal nemcsak jó anya próbált lenni, de igyekezett az apját is pótolni Philippe-nek.

Míg ezek a gondolatok végigfutottak az agyán, nem bírta levenni a szemét Raoulról. Fekete haja hosszabb volt, mint ahogy emlékezett; hullámokat vetett, s mintha összekócolta volna a szél. A nőnek feltűnt az is, milyen magas és atletikus. Eric majdnem fél fejjel alacsonyabb volt, vékonyabb, inasabb. Ő és a nővére, Vivige – szintén kiváló síelő – az apjuk sötétszőke haját és világos bőrét örökölte, míg Raoul arcszíne az anyjuk sötétebb arcszínére hasonlított. Minden Broussard-ban közös volt azonban a feltűnően jó külső, és Philippe is tagadhatatlanul Broussard volt, a nagybátyja sötétebb típusából.

Raoult nézni egyszerre volt öröm és kín, és még egészen másfajta érzelmeket is keltett a nőben, olyanokat, amelyeken nem akart eltöprengeni. Utoljára egy évvel ezelőtt látta, mikor az egész család, Vivige-t és három gyerekét is beleértve, kikísérte őt és Philippe-et a reptérre Genfben. Onnan jött át a fiával Amerikába.

Azóta elmélyültek a ráncok Raoul szája körül, arca elkeskenyedett, és mintha máshonnan is leadott volna pár kilót. Crystal még vonzóbbnak találta, mint régen, már ha ez egyáltalán lehetséges volt. És máris újra jelentkezett a régről ismert bűntudat, amiért ilyen hatással van rá a férfi.

Míg Eric egyszerűen csak jóképű volt, Raoul lenyűgözően vonzó.

– Örülök, hogy látlak – mondta végül a nő, és próbált úrrá lenni a hangja remegésén.

– Tényleg? – Ez kihívóan hangzott, szinte már élesen. Crystal burkolt szemrehányást hallott ki belőle, mire automatikusan védekező állásba helyezkedett. Lehet, hogy a kelleténél érzékenyebben reagál?

– Hogyan vonhatod kétségbe? – Mosolyt erőltetett az arcára. – Persze, hogy örülök. Jó nagy meglepetést szereztél, ugye, Philippe? – Fiának eszében sem volt elengedni a nagybátyját, és olyan boldognak látszott, hogy a nőnek belesajdult a szíve.

Főleg a látogatás időpontja volt furcsa. Ilyenkor, kevéssel karácsony előtt tombolt a csúcsszezon Chamonix-ban, és Broussard-ék ki se láttak a tennivalókból. Miért pont most vett ki szabadságot?

Crystal odament hozzá, és rövid, baráti öleléssel üdvözölte.

Raoul is átkarolta szabad kezével.

– Én is örülök, ma belle – suttogta a férfi a halántékán. Mindig így adta tanújelét testvéri szeretetének. – Ha nem vagy a közelben, semmi sem olyan, mint régen.

Ezzel a nő is így volt. Mióta otthagyta Franciaországot és őt, kivándorlónak érezte magát. De maga hozta meg ezt a döntést, és a döntésének Raoul volt az oka.

Mielőtt letette a kisfiút, a férfi mindkettejüknek adott egy-egy puszit az arcára. Csoda jó illata volt. Crystalt egyszerre megrohanták a végleg elmúlt idők emlékei.

Philippe megragadta nagybátyja kezét, és hátrahajtotta a fejét. Szeme úgy csillogott, mint már régóta nem.

– Jössz? Megmutatom nagymama házát.

A nő csak most fogta fel teljes egészében, mennyire hiányzott a gyereknek a bácsikája. Fejbe kólintotta a felismerés.

– Szívesen mennék – felelte Raoul. – Ha mamannak nincs ellene kifogása.

– Dehogy van! A családom örülni fog a látogatásodnak. Denverből jöttél bérelt kocsival?

– Oui. – A férfi csúfondáros pillantást vetett rá.

Hát persze. Fölösleges volt ilyet kérdezni.

– Mehetek az ő kocsijával, maman?

Mióta Coloradóban laktak, Philippe mommynak szólította az anyját. A kétnyelvű kisfiú most átváltott franciára. Otthonosabban érezte magát benne? Vagy imádott bácsikája kedvéért használta? Éveken át több időt töltött vele, mint az apjával, aki folyton úton volt, hol edzésre, hol versenyre.

– Légyszi! – kérte a nőt nyomatékosan Raoul.

– Hát persze, hogy mehetsz. De ne felejtsd el becsatolni magad.

Philippe ugrándozott örömében. Mióta a nagybátyja itt volt, mintha kicserélték volna.

– Vigyázok rá – mondta Raoul.

Crystal tudta, hogy így lesz. Az óta az éjszaka óta, mikor a kijelölt idő előtt két héttel elkezdődtek nála a fájások, és Raoul erős vérzéssel bevitte a kórházba, a férfi Philippe védőangyala lett. És az övé. Egész úton nyugtatgatta, igyekezett bátorságot önteni belé. Erős kötelék jött létre közöttük akkor. A férfira és Suzanne-ra minden körülmények között támaszkodhatott.

Senki, még az orvosa sem számított koraszülésre, Eric pedig épp Cortinában volt egy világkupaversenyen. Szorult helyzetében Crystal az apósáékhoz telefonált. Véletlenül Raoul vette fel, hallotta hangján az ijedtséget, és csapot-papot otthagyva rohant hozzá. Az ő gyors segítsége nélkül valószínűleg elvérzett volna.

– Majd megyünk utánad, anya – mondta Philippe.

– Jól van, drágám, ott találkozunk.

Kisietett az üzlet hátsó ajtaján, és beszállt a kocsiba. Ahogy beindította a motort, rátört a félelem.

Csakis egy oka lehet, miért jött el Raoul: rossz híreket hozott, olyanokat, amiket nem akart telefonon közölni. Nem volt elég fájdalmas veszteség két tragikus haláleset oly rövid időn belül?

Bármiről is legyen szó, föl kell készülnie a rosszra, és erősnek maradni a fiáért.

Eleredt a hó, romlottak a látási viszonyok. Csak sejtette, hogy a fehér bérautó mögötte halad. Nehéz volt elhinni, hogy Raoul vezeti; hogy itt van Breckenridge-ben, és nem Chamonix-ban.

Ha Raoul elhagyta Chamonix környékét, azt csak azért tette, hogy túrázzon és sziklát másszon valahol Desszel, a legjobb barátjával. Des spanyol volt, a Pireneusokban élt. Suzanne halála után Des aggódott Raoul miatt, s végül rábeszélte, hogy utazzon el vele a Himalájába. Két hónapig mászták együtt a világ tetejét.

De Raoulnak még ez sem segített kiheverni a veszteséget. Visszatekintve olyan volt abban az időben, mint aki kővé vált. Csak ha ott volt körülötte Philippe vagy Vivige gyerekei, látszott olvadni benne a jég, s hasonlított újra arra a melegszívű és csodálatos férfira, aki Suzanne életében volt.

Crystal most egy év óta először látta őt. Hogy milyen állapotban lehet igazából, azt a nő csak gyanította. Annak alapján, amit az apósáék és Vivige mesélt róla, sehogy sem akart összeállni a kép. Az utolsó hír az volt vele kapcsolatban, hogy összeismerkedett egy Silvie Beliveau nevű nővel, és mindenki szurkolt, hogy ebből végre valami komolyabb dolog legyen. Crystal igyekezett higgadtan fogadni a fejleményeket. Most itt él Amerikában, a fián kívül semmi másra nem akart gondolni.

Raoulnak szívből azt kívánta, találjon vissza régi önmagához. De az új barátnőjéről inkább nem akart részleteket tudni, bár néha folyton ez járt a fejében. Most Raoul itt van, s megint kizökkentette nyugalmából. Holott egy éve pont azért jött el Chamonix-ból, hogy visszanyerje lelki egyensúlyát, és békére találjon.

Raoul becsatolta Philippe-et a hátsó ülésen, de továbbra is szemmel tartotta a visszapillantó tükörből. Ha találkozott a tekintetük, mindketten elmosolyodtak.

– Jó nagyot nőttél – szólt franciául a férfi.

Philippe kuncogott.

– Persze, hát volt is születésnapom. Küldtél csomagot. Mindennap játszok azzal az autóval.

– Szóval akkor tetszik. Ennek örülök.

– Jövőre hétéves leszek.

– Ez úgy hangzik, mintha alig várnád, hogy nagyobb legyél – mondta Raoul. – Miért?

– Mert maman megígérte, hogy akkor meglátogatunk.

A férfinak csaknem elakadt a szava.

– Borzasztóan hiányoztál, Philippe – vallotta be. A saját gyerekét se szerethette volna jobban az unokaöccsénél.

A gyerek bólintott.

– Te is nekem. Mért csak most jöttél?

Raoul megmarkolta a kormányt. Számos oka volt rá, hogy eddig távol maradt. Crystal kerülte őt, vélhetően azért, mert érezte a vonzódását. Raoulnak el kellett fogadnia a döntését, bár sokáig lázadozott ellene. Philippe-nek ezt persze nem tudta volna elmagyarázni, maradt hát egyféle válasz:

– Sok volt a dolgom. Grand-père már nem bírja úgy a munkát, mint azelőtt, így aztán az ő munkájának egy részét is átvállaltam.

Philippe bólintott.

– Biztosan aludhatsz mama házában. A szobámban két ágy is van. Anyu néha velem alszik, amikor sírok.

Raoul összerezzent.

– Sokat sírsz?

– Igen. Te is?

– Néha. Hiányzik az apukád. Nekem ő a testvérem volt.

– Nem akarom, hogy halott legyen. Csak azért kell itt laknunk, mert meghalt. – A kisfiú hangja remegett a haragtól és keserűségtől.

A férfinak elszorult a torka.

– Én is sajnálom, elhiheted. Nagyon sajnálom.

Először elszörnyedt Crystal döntésétől, hogy visszaköltözik Coloradóba, de akkor még úgy vélte, csupán azért, mert hiányozni fog neki a gyerek. Csak idő múltával ébredt rá, hogy más is rejlik emögött: a nőtől való távolság éppúgy fájt neki.

Az utóbbi években sokat éltek meg egymással és egymás által. Mikor a nő elment Chamonix-ból, a férfiban újfajta üresség támadt, aminek semmi köze nem volt az öccse halálához. Bármilyen furcsa volt is ez, a nő jobban hiányzott neki, mint Eric. Ami helytelennek tűnt föl, és lelkifurdalást ébresztett benne.

– Haragszok anyura – mondta Philippe, s a hangján hallatszott, hogy szívéből beszél.

Raoul is haragudott, de persze a kisfiúnak nem szólhatott erről.

Crystal már valamivel Eric halála előtt eltávolodott a családtól, és elsősorban tőle. Raoul is tartózkodást parancsolt magára, amihez a mai napig tartotta magát. Még idefelé a repülőn is megtiltotta magának, hogy örvendezzen a viszontlátásnak.

Ám amióta találkoztak, minden csak tovább bonyolódott. Crystal nem hasonlított már arra az eleven, csinos lányra, aki elvarázsolta az öccsét. Eric halála más emberré tette.

– Mért haragszol úgy az anyukádra?

– Azért, mert idehozott. Haza akarok menni.

Raoul sóhajtott.

– Idegennek érzed magad Breckenridge-ben?

– Igen – válaszolta gyámoltalanul Philippe. – Vissza akarok menni Chamonix-ba.

Afelől a férfinak se volt kétsége, hogy oda tartozik.

– Visszaviszel? Kérlek!

Raoul szerette volna megígérni neki, de amíg nem beszélt erről Crystallal, semmit se mondhatott.

– Foglaltam szobát a Hotel des Alpes-ban. Egészen közel van hozzátok. Ha anyukád megengedi, ma nálam aludhatsz.

– Szuper! Ott van egy szán az előcsarnokban, és van rajta csengő. Oda szoktak engedni, és csengethetek vele.

– Te szereted a száncsengőt? Nem is tudtam.

– Tudod, egyszer elvittél engem és Albert-t szánkázni! Ott is csilingeltek a csengők.

Mikre nem emlékszik! És micsoda érzelmek kötődnek ehhez az eseményhez! Vajon beszélt erről Crystallal a gyerek? Vagy az asszonyt túlságosan is lefoglalta a gyász?

Raoul maga is tudta, milyen elveszíteni egy társat. Suzanne-t keserűen megsiratta. Ha van gyerekük, valószínűleg még nehezebben tette volna túl magát a halálán – mégis bánta, hogy nincs.

– Mesélj a suliról. Hogy hívják a tanító bácsit?

– Tanító néni van. Ms. Millernek hívják.

– Bírod őt?

– Egész jó fej. Csak nem tud franciául. Itt senki se tud. – Unott képet vágott, száját fitymálóan elhúzta.

Meghökkentően emlékeztetett az apjára. Raoul nem tudta, sírjon-e vagy nevessen. A Philippe-pel való együttlét felkavarta a múltat, megmutatva, milyen eleven még.

– De anyukád tökéletesen beszél franciául.

Nem kapott választ.

– És van már itt barátod?

– Nincs.

– Hát az hogy lehet?

– Albert a legjobb barátom. Nem akarok másikat.

Raoul elfojtott egy mély sóhajt. Tudta, mennyire ragaszkodik a kisfiú az egy évvel idősebb unokabátyjához, mégis mélységesen aggasztotta, hogy nem keres új barátokat.

– Nem unalmas barátok nélkül?

– De. Csak ti mind Chamonix-ban vagytok, és anyu nem akar elengedni. – Felső ajka megremegett.

– Megkérdezted?

– Igen. De amikor kérlelem, mindig elkezd sírni. Mama azt mondta, majd akkor visz vissza Chamonix-ba, ha nagyobb leszek. De én nem akarok addig várni. Én nálad akarok lakni. Elviszel?

– Anyukád nagyon-nagyon szomorú lenne.

– Nem érdekel.

– Azt nem hiszem – mondta halkan Raoul.

– Ő gonosz.

– Nem, ez nem igaz.

– De. Gonoszság, hogy nem hívhatlak fel, amikor akarlak. Azt mondja, meg kell várnom, amíg te hívsz. Azt hiszi zavarlak, mert sok dolgod van.

Raoulnak égett a szeme.

– Beszélek majd vele erről.

Vétkesnek érezte magát a gyerek boldogtalanságában. A csöppet sem testvéri érzései miatt eltúlozta a távolságtartást Crystallal. És ennek Philippe itta meg a levét.

– Inkább ne. Mindig rosszkedvű.

– Rosszkedvű?

Philippe elgondolkodott.

– Sose nevet. Régen mindig vidámak voltunk együtt.

Crystalnak valaha tényleg a „márkajele” volt a felszabadult nevetés.

– Igen, jó látni, amikor anyukád nevet. Én is így vagyok ezzel: szeretném, ha anyukám vidám lenne. – Mikor látta utoljára nevetni az anyját? Eric halála óta egyszer sem.

A tükörbe nézve elkapta Philippe egyetértő bólintását.

Amikor a gyerek annak idején repülőre szállt Crystallal, mintha súlyos fekete takaró borult volna Raoulra, és többé ő sem tudott nevetni.

– Kivel játszol az iskolaudvaron? – kérdezte.

– Senkivel.

– És miért nem?

– Mert a többiek bántanak. Az egyik gyerek azt mondta, buta vagyok, és buta nevem van.

Philippe megint az apjára emlékeztetett: ha Ericet nem szerették meg rögtön, duzzogva visszahúzódott.

– De a tanító néninek biztos tetszik, hogy két nyelven beszélsz. A többiek talán csak féltékenyek.

– Az mi?

– Irigyek rád, mert ők csak egy nyelven tudnak. Szeretnék, ha a tanító néni őket is csodálná, ezért mondanak rosszakat rólad.

– Aha.

Mire Crystal kocsijának nyomában megállt egy viharálló, üveghomlokzatú faház előtt, Raoul számára egyértelmű lett, mennyire boldogtalan a kis unokaöccse; és attól félt, a hír, amit hozott, még inkább nyomasztani fogja.

Közben valóságos hóvihar tombolt már. Raoul kiszállt, kiemelte Philippe-et, és gyorsan a karácsonyi díszítésű bejárati ajtóhoz cipelte, ahol Crystal már várta őket.

Bentről erdeifenyő illata áradt. Liz, a nő anyja jött a férfi elé, és szívélyesen átölelte, mikor letette a kisfiút. Raoul jól ismerte őt számos chamonix-beli látogatásáról, és szerette a melegszívű szőke asszonyt.

Nem sokkal ezután már benn állt a nappaliban. Mindjárt felfigyelt a rengeteg családi fotóra. Sok közülük Crystalt ábrázolta, főleg sítalpakon, kipirosodva, derűs arccal. Másokon nevetve ölelte Ericet.

Raoul még sosem járt a nő szüleinek a házában, és most csodálkozva állapította meg, mennyire hasonlít az ő szüleiére, holott Breckenridge és Chamonix két különböző kontinensen fekszik.

Már itt is gondosan fel voltak díszítve a szobák karácsonyra. A nappali nagy ablaka mellett fenyőfa állt, jóval dúsabb pompában, mint a szüleinél.

Röviddel elutazása előtt Bernard-ral, a sógorával együtt állították fel a fát a szalonban. A gyerekek feldíszítették, Vivige pedig fehér gyertyákat tűzdelt az ágakra, amelyeket majd szentese meggyújtanak.

Hacsak közbe nem jön valami szerencsétlenség.

Kigombolta a kabátját.

– Csodaszép itt nálatok, Liz – mondta a kandalló felé indulva, amelyben égett a tűz.

– Köszönöm. Add csak ide a kabátodat, és helyezd magad kényelembe. – Aztán az asszony lehajolt az unokájához. – De csini vagy! A legszebb anorákot választottad. – Segített neki levetkőzni. – Mikor anyu felhívott, és szólt, hogy látogatónk lesz, én is felhívtam papát. Mindjárt itt lesz, és hoz valami ennivalót. Találd ki, micsodát!

– Pizzát?

Az asszony bólintott, mire a fiúnak földerült az arca.

– Képzeld, Raoul bácsi, az a kedvencem! Fölmegyünk addig a szobámba? Megmutatom az új számítógépes játékomat.

Crystal épp ekkor hozott be egy tálcát poharakkal. Feszültnek látszott.

– Nem baj? – kérdezte tőle Raoul.

– Nem, menjetek csak. Addig megterítünk.

Most, hogy levetette a vastag anorákot, a férfi látta, hogy levágatta szőke haját. Már nem ért le a hátáig, hullámokban omlott a vállára. Raoul elnézte volna még, de Philippe már húzta a kezénél fogva.

Egyvalami rögtön feltűnt neki: hogy mennyire sápadt. A jelek szerint keveset van a friss levegőn. Csak nem hagyta abba egészen a síelést? Raoul remélte, hogy nem.

2. FEJEZET

Vacsora után Philippe újra megkérte nagybátyját, menjen föl vele a gyerekszobába. Úgy látszott, kettesben akar maradni vele. Crystal tiszteletben tartotta a kívánságát, s ő maga lent maradt a szüleivel a nappaliban. Találgatták, mi lehet az oka Raoul jövetelének; balsejtelem gyötörte őket.

– Jól vagy, Crystal? – kérdezte az apa.

– Nagyjából. – Ami igazán nyomasztotta, azt úgyse mondhatta el senkinek.

Lassan kezdett nyugtalankodni, mert Raoul és Philippe már jó hosszú ideje nem mutatkozott. Az órájára nézett.

– Már rég ágyban kéne lennie.

Kalapáló szívvel indult föl az emeletre. Már a lépcsőről hallotta a fia ujjongó nevetését, melybe a maga mély hangján a nagybácsi is bekapcsolódott. A visszavonultság hosszú hónapjai után a nőt szabályosan megrémítette ez a kirobbanó jókedv.

Mivel a kopogásra egyikük se reagált, hívatlanul belépett. Ki nevet a végén?-t játszottak; Philippe egészen kipirult, mert épp nyerésben volt.

– Bocs a zavarásért, de ideje lefeküdnöd, kincsem.

Philippe ellenkezés nélkül leszedte a bábukat a tábláról, és eltette a játékot.

– Raoul bácsi megengedte, hogy nála aludjak.

Crystal erről nem tudott; a fejét csóválta.

– Nem szeretném, ha kimennél ebben a hóviharban.

A férfi továbbra is a szőnyegen maradt törökülésben, és hallgatott. Kérdő tekintete feszélyezte a nőt.

– Akkor ő aludjon nálam! – Philippe rámutatott a másik ágyra.

Szóval a fejébe vette, gondolta Crystal. Ha most keresztülhúzza a számítását, kitör a vita, s abban ő nem győzhet. Felsóhajtott.

– Akkor fogd a pizsamádat, és menjél fürödni. Addig beszélek a bácsikáddal. Rendben?

– Oké. De el ne menj, Raoul bácsi!

– Maradok, ahol vagyok.

– Mindjárt jövök! – Kihúzta a pizsamát a takaró alól, kirohant a szobából.

Raoul fölkelt, és a vendégágy szélére telepedett, Crystal pedig leült vele szemben a gyerek ágyára.

– Végre beszélhetünk négyszemközt. A szüleimmel úgy sejtjük, történhetett valami, különben nem jöttél volna ide. Légyszi, mondd meg, mi a baj, mielőtt Philippe visszaér.

Raoul hátrasimította dacos fürtjeit.

– Apám kórházban van. Megfázott, influenzás lett, aztán kapott egy tüdőgyulladást, és most kiújult az asztmája. Egyre gyengébb. Az orvos azt mondta, ha tovább romlik az állapota, föl kell rá készülnünk, hogy a karácsonyt sem éri meg. A következő napokban dől el.

– Ne, Raoul, ne! – kiáltott fel Crystal, kezét az arca elé kapva. – Nem halhat meg. Egyszerűen nem szabad meghalnia! – Nem veszíthetnek el még valakit! Philippe számára ez megint katasztrófa lenne; szereti a nagyapját, szereti a Broussard családot, és ő, Crystal is szereti őket.

– Anyám szerint életkedvet kell töltenünk belé. Fél, hogy feladja. Úgy gondolja, erősítjük az élni akarását, ha mind ott vagyunk körülötte. Szerinte látnia kéne Philippe-et. És én igazat adok neki. Azért vagyok itt, hogy négyszemközt beszéljünk, ne telefonon.

Crystal levette a kezét a szeméről, és felnyögött.

– Tudom nagyon jó, hogy te most új itt életet építesz – folytatta a férfi. – És hogy felszakadnak a régi sebek, ha most visszajössz Franciaországba. És mégis arra kérlek, tedd meg ezt, mindnyájunkért. Eric halála után apa a munkába temetkezett, nehogy legyűrje a gyász. Maman már régóta aggódott emiatt. Mióta beteg, apának folyton jár az agya, és úgy beszél a múltról, mint aki már leszámolt az élettel.

Crystal átérezte a helyzetet: ő is sokat töprengett, és szomorú emlékek gyötörték.

– Szegény Jules… Annyira sajnálom, Raoul – suttogta. – Szörnyű lehet anyukádnak. – A fia halála után most attól kellett félnie, a férjét is elveszíti. – És akkor a te nyakadba szakad a felelősség az üzlet miatt. Nem elég, hogy az apádért aggódsz.

– Á, a munka az nekem inkább csak jó figyelemelterelés. – Merőn nézte a nőt. – Te nem így vagy vele?

– De – dünnyögte Crystal bűntudattal. Míg a gyerek iskolában volt, igyekezett értelmes elfoglaltságot keresni, hogy ne kelljen gondolkoznia. És újra meg újra azon kesergett, hogy annak idején, Eric győzködésének engedve, teljesen abbahagyta a síelést. Ha nem teszi meg, most egészen máshol tartana.

Raoul váratlan jövetele ráébresztette, hogy az ő életében is elkelne az új remény. De most Jules-ről van szó, és arról, hogyan lehetne segíteni rajta.

– Érvényes még az útleveletek és vízumotok? Mert különben el kell…

– Még két évig jók. Bármikor beutazhatunk.

– Bon. Akkor holnap indulunk.

Crystal egyszerre megértette, mit jelent ez: megint állandóan együtt lenne a férfival. A féktelen öröm, amelyet ez a lehetőség kiváltott belőle, megrémítette. Őrá nem illett a mondás, miszerint a távollét feledtet.

– Ne haragudj, hogy biztosra vettem a beleegyezésedet. Mindenesetre már megvan nektek a repülőjegy. Az iskola miatt ne aggódj: azok alapján, amiket Philippe a kocsiban mesélt, szerintem a hazaút az egyetlen orvosság, ami most kell neki.

Hazaút? Ez a szó beléhasított a nőbe.

– De hát miket mesélt?

A férfi a fejét csóválta.

– Inkább az a kérdés, mit nem mesélt el. Túl kényes téma ez ahhoz, hogy csak így kutyafuttában beszéljük meg. Már hallom, hogy jön.

Alig mondta ki, Philippe visszaért, felváltva nézett rájuk, és megkérdezte:

– Itt maradhat éjszakára Raoul bácsi?

Könyörgő tekintete és Raoul láthatóan feszült lelkiállapota túl sok volt Crystalnak. Bántotta, hogy fia egy rövid autóút alatt többet elárult magáról a bácsikájának, mint őneki hónapok alatt. Tehát a gyereknek részben vele van baja. Ez fájt.

De itt most nem ő számít, hanem Philippe.

Idegesen az ajkába harapott; érezte, hogy Raoul figyeli.

– Jobb ötletem van, drágám. A bácsikád elfáradt a repülőúton, és az összes holmija a szállodában van. Ha ott alszik, jobban ki tudja pihenni magát. – Fia már nyitotta a száját, hogy tiltakozzon, ezért Crystal gyorsan hozzátette: – Nekünk meg össze kell csomagolnunk.

Philippe szemébe könnyek gyűltek.

– Miért?

Anyja megragadta a kezét, és leültette maga mellé az ágyra.

– A bácsikád mindjárt elmondja.

Raoul leguggolt, szeme most egy magasságba került a gyerekével.

– Grand-père nem érzi magát jól pár napja. És hiányolja az ő petit-filsét. Ezért én megígértem neki, hogy elrepülök Coloradóba, és elviszlek neki téged és anyut. Ha újra lát, nemsokára jobban lesz. Na, mit szólsz hozzá?

A gyerek nem szólt semmit, hanem Raoul karjába vetette magát, és úgy zokogott, mint aki súlyos tehertől szabadult. Crystal abban a szempillantásban megértette, milyen óriási áldozatot követelt a fiától, amikor elköltöztek Chamonix-ból.

Hogy csináljon valamit, felpattant, és elővette a bőröndöt a faliszekrény legfölső rekeszéből. Közben pillantása a kicsiny, csíkos köpenyre esett, amelyet Philippe a francia nagyszüleitől kapott, s amelyet annyira szeretett hordani, míg ki nem nőtte. Crystalnak nem volt szíve elajándékozni a Chamonix-ból való gyerekholmit, noha a szekrény már dugig volt. Hirtelen elvesztette önuralmát, az arcához szorította a köpenykét, és sírva fakadt.

– Crystal?

A nő letörölte a könnyeit, és megfordult. Raoul mögötte állt – olyan közel, hogy elakadt a lélegzete. És le nem vette róla a szemét.

– Leküldtem Philippe-et, hogy mondja el nekik.

Nagyon jól tette, gondolta Crystal. Philippe-re jó hatással lesz, s a szüleinek is megkönnyítik a búcsút a gyermeki szavak. Raoul mindig megtalálta jó megoldást a kisfiú számára.

Mielőtt még Crystal összeszedte volna magát, Raoul fogta a bőröndöt, és a vendégágyra tette. Gondolataiba merülve simított végig a Chamonix-matricán. Nem sokkal a nő elutazása előtt, a repülőtéren húzta elő a zsebéből. „Hogy el ne felejts” – mondta Philippe-nek, aztán karjára vette a síró kisfiút, és megpuszilta.

A mód, ahogyan ujjai a matricához értek, szavak nélkül is elárulta a nőnek, mennyire fájdalmas volt a búcsú az ő számára is. A felismeréstől egész testében megremegett. Raoul iránti érzelmei mit sem változtak.

– Hányra kell kimenni a repülőtérre?

A kérdés kirántotta Raoult a gondolataiból. Lassan fölemelte a fejét.

– Nyolcra.

– Ha ilyen hóvihar van, a biztonság kedvéért ötkor el kéne indulnunk.

– Pontban akkor értetek jövök. Reggelizni ráérünk beszállás előtt.

Crystal bólintott, és felnyitotta a bőröndöt.

– Kész leszünk, mire jössz.

Philippe rontott be a szobába.

– Mama és papa azt mondta, hiányozni fogok, de megértik, hogy el kell mennem. Grand-père látni akar, és ő most beteg. – A nagybátyjára nézett. – Már menned kell?

Raoul a karjára emelte.

– Reggel találkozunk, amikor kint még vaksötét lesz. Most aludnod kell, hosszú repülőút áll előttünk Genfbe.

– Nem Chamonix-ba?

A férfi felnevetett.

– Nem. A kocsim Genfben parkol a reptéren, de azzal már nem kell messzire mennünk.

– Megint ugyanabban a házban fogunk lakni? – Philippe várakozón pillantott az anyjára. Sosem volt házuk, csak lakásuk. Erickel eleinte azt tervezték, hogy építkezni fognak, de mikor elkezdődtek a bajok a házasságukban, többet nem beszéltek erről.

– Ott most egy másik család lakik – felelte nyugodtan. Bármennyire is fájt, az igazat kellett mondania neki, nehogy a hazatérésekor rögtön csalódás érje.

– Nem baj. Biztos lakhatunk Raoul bácsinál.

– Jaj, nem, nem – vágta rá az anyja. – Raoul bácsinak van egy… egy barátnője – mondta halkan.

– Tényleg?

A férfi összerezzent.

– De ő nem lakik nálam, Philippe. Úgyhogy bármikor nálam aludhatsz. – Egészen higgadtan mondta, nyilván őszintén, de közben nem nézett Crystalra.

– Biztosan lakhatunk a nagyiéknál, kincsem.

– Úgy van – mondta Raoul. – Apukád régi gyerekszobájában. Grand-mère már elő is készítette nektek. Alig várja, hogy annak rendje-módja szerint elkényeztessen. De most kísérj az ajtóhoz. Ideje ágyba bújnom.

A kisfiú megfogta a kezét, és mindketten kimentek a szobából.

A tény, hogy Raoul nem tagadta le a barátnőjét, Crystal számára megerősítette azt, amit Vivige mesélt neki. És most meg kellett volna könnyebbülnie. Ám amikor utánuk ment a földszintre, ehelyett új, gyötrő érzést fedezett fel magában: féltékeny volt.

Miután a gépük leszállt Genfben, megkeresték Raoul kocsiját a parkolóházban. a férfi betette a csomagokat a csomagtartóba, és beült a kormány mögé. Philippe addigra már becsatolta magát a hátsó ülésen. Raoul nemrég vehette ezt a tágas fekete kocsit, gondolta Crystal. Elegáns, kényelmes családi autó volt. Eric az utolsó pillanatig nem akart lemondani a sportkocsijáról…

Hamarosan ráhajtottak az autóútra. Crystal az órájára pillantott. Dél körül Chamonix-ba érnek, ha semmi nem jön közbe.

A repülőn Philippe nem tudott aludni az izgalomtól. A két felnőtt felváltva aludt és foglalkozott vele.

Crystal odafordult hozzá.

– Éhes vagy, bogaram?

– Igen. Chicken nuggetset kérek.

– Nem tudom, van-e itt olyan egyáltalán.

Raoul szeme jókedvűen villant a nőre a visszapillantó tükörben.

– Ne aggódj, már a svájciak is esznek néha gyorséttermi kaját – mondta.

Megálltak egy gyorsétteremnél. Evés után a férfi telefonon értesítette anyját az érkezésükről. Amennyit Crystal megértett a beszélgetésből, a férfi apjának nem javult az állapota, de legalább nem is romlott.

Folytatták útjukat.

– Mielőtt bemennénk a kórházba, leteszlek titeket anyámnál, és megvárom, míg rendbe szeditek magatokat – mondta halkan Raoul.

Cystal szerette a szülői házat. Gyönyörű, kétszintes régi alpesi ház volt Les Pècles helységben, a háttérben a Mont Blanc hatalmas tömbje magasodott. Kocsival pár perc alatt be lehetett jutni innen Chamonix völgyébe.

Svájc és Olaszország közelsége kozmopolita hangulatot kölcsönzött Chamonix-nak. A várost az tette híressé, hogy itt rendeztek először téli olimpiát. Crystal minden évszakba szerette ezt a helyet. Az ismerős utcák, karácsonyi díszbe öltözött boltok láttán megrohanták az emlékek, boldogok és szomorúak egyaránt.

Délnyugat felől érkeztek meg a hólepte völgybe, és már régen lekanyarodhattak volna Les Pècles irányába, de üdvözlésképpen Raoul tett velük egy tiszteletkört. Visszafelé a völgy északi felén hajtott át.

A kisfiú ujjongott örömében.

– Látom a hegyet! – kiáltotta, és az Aiguille du Midi felé mutogatott, a Mont Blanc egyik sziklás előőrsére. Egyszer Raoullal hármasban fölmentek oda felvonóval, alattuk kétezer-nyolcszáz méterre a város, fölöttük ezer méterre a Mont Blanc. Ezen élmény óta az Aiguille du Midi volt a gyerek számára a legfontosabb csúcs és tájékozódási pont a völgyet körbevevő hegyvonulatban.

– Tudod még, hogy hívják? – kérdezte Crystal.

– Nem, de Raoul bácsi azt mondja, hogy fölötte áll a nap. Látod?

– Jó a memóriád – jegyezte meg mosolyogva a férfi.

Crystal erőt vett magán, hogy ne figyelje őt a szeme sarkából, inkább előrenézett. Raoul azóta foglalkozott a fiúval, amióta ez a világon volt, ezért a nő számára Philippe kora gyerekkorának sok emléke kötődött hozzá.

Eric szerető apa volt, de egész évben edzett, és mindig ott, ahol épp a legjobb volt a hó. Crystal gyakran érezte egyedül hagyva magát, és gyakran kellett emlékeztetnie rá a férfit, hogy a fia hiányolja.

Egy évvel a halálos baleset előtt fölvetette, hogy az évnek egy részét tölthetnék Breckenridge-ben, hogy mindketten edzhessenek, és több idejük legyen hármasban. Arról, hogy a kisfiú már minden búja-bajával Raoulhoz fordul, nem szólt Ericnek. Csak hangsúlyozta, hogy ez így nem megy tovább.

Eric azonban elvetette a javaslatát, helyette megint szóba hozta a házat. Nyilván azt gondolta, akkor Crystalnak lenne mivel elfoglalni magát. Azt észre se vette, hogy a felesége eljátszik a gondolattal, hogy újra beszáll a sísportba. Akkor tört ki a veszekedés, amikor Crystal közölte vele, hogy egy ház nem pótolhat egy apát.

A rákövetkező hónapokban egyre jobban eltávolodtak egymástól. A nő még ritkábban látta, mint azelőtt. És megértette, hogy Eric semmiről se hajlandó lemondani a kedvéért. A házaséletük megszűnt.

Minél egyértelműbben fejezte ki magát a férfi előtt, az annál makacsabb lett. Feltételezte, hogy élsportolóként a nő tisztában van vele, mit jelent folyamatosan a csúcson maradni. Bizonyos fokig ez így is volt. Ám Philippe születése óta Crystal számára jócskán megváltozott a fontossági sorrend, és úgy vélekedett, egy gyereknek nemcsak anyához, de gondoskodó apához is joga van.

A végzetes cortinai verseny előtti reggelen erre újból emlékeztette Ericet, és bejelentette, hogy Philippe-pel visszamegy Breckenridge-be, és egészen addig ott is maradnak, míg nem hiányoznak a férfinak, és nem megy utánuk.

Búcsúzóul Eric átölelte és megpuszilta a gyereket, de Crystalhoz egyetlen szava se volt, mielőtt elment volna, először és utoljára becsapva maga mögött a lakás ajtaját. A nő többé nem látta élve.

– Ott van grand-mère!

A kocsi megállt, Philippe kiugrott, és felrohant a bejárat előtti néhány lépcsőfokon, hogy a nagyanyja karjába vesse magát. Sokáig álltak így, egymást ölelve-puszilgatva.

Arlette Broussard a hatvanas évei elején járt, de még mindig tele volt energiával. Tettvágya éppolyan kimeríthetetlen volt, mint a kedvessége és a vendégszeretete.

Messziről úgy tűnt, mit sem változott. Mikor azonban Crystal is odasietett hozzá, új ráncokat fedezett fel szép arcán. Rövidre vágott haja már nem fekete volt, amibe ősz szálak vegyülnek, hanem ősz, benne fekete szálakkal.

– Mon Dieu, hát újra itt vagy! És elhoztad Philippe-et is! Borzasztóan hiányoztatok. Jules örülni fog.

Ahogy Crystal átölelte anyósát, érezte, hogy soványabb és kisebb lett.

– Ti is nagyon hiányoztatok. Annyira remélem, hogy Jules meggyógyul – suttogta.

– Én is. – Arlette megtörölte a szemét. – Most itt vagytok, újra remélhetek.

Míg beszélgettek, Raoul és Philippe eltűnt a házban. Aztán a két nő is követte őket a tágas nappaliba, amely karácsonyi pompában ragyogott.

– Még annál is szebb minden, mint amilyenre emlékeztem – mondta Crystal.

– És idén még dolgom se volt vele. A fenyőt a férfiak állították fel, Vivige meg a gyerekek pedig feldíszítették.

– Mert te bent voltál a kórházban Jules mellett – tette hozzá Crystal, megszorítva a kezét.

– Ott van Père Noël! – kiáltotta Philippe, és odaszaladt a fához.

Lám, hogy emlékszik még!

– Ne nyúlj hozzá, bogaram. Ezek faragott figurák, nagyon drágák.

– De nem kényesek – mondta Arlette. – Óvatosan leszedheted a Télapót, Philippe. Neked adom emlékbe.

– Juj, köszönöm!

– A marcipánból is vehetsz ott a tálban, ha szeretnél.

A gyerek már a szájába is tett egy darabot.

– Felvittem a bőröndjeiteket Eric régi szobájába – mondta Raoul. Még a kabátját se vette le, úgy látszott, menni készül.

A nő szíve hevesebben vert.

– Köszönöm.

– Jé, az ott apu! – kiáltotta Philippe édességgel teli szájjal. Egyik kezében a faragott Télapót tartotta, a másikkal pedig egy bekeretezett fénykép után nyúlt, amely Ericet ábrázolta sífelszerelésben. Egy tálalószekrényen állt, sok más fotó mellett. Minden családtagról volt itt kép. A gyerek végignézett rajtuk, aztán rámutatott egy másikra. – Ez meg Suzanne néni, ugye?

Crystal összerezzent.

– Ő is meghalt –mondta Philippe.

– Igen.

– Ő is síelés közben, mint apu?

– Nem, ő tavasszal, sífelvonó-balesetben.

– Még mindig sírsz, ha rá gondolsz? –kérdezte Philippe a nagybátyjától.

– Nem. De sohasem fogom elfelejteni őt.

A gyerek megkönnyebbülten sóhajtott, aztán odament hozzá, és megölelte.

– Már én is keveset sírok. Anyu azt mondja, apu fönt van az égben. Szerinted Suzanne is az égben van?

– Igen.

Arlette-nek ez más sok volt: könnyekkel a szemében elfordult, és kiment a szobából.

– Gyere, drágám – fogta kézen a kisfiút Crystal. – Fölmegyünk, rendbe szedjük magunkat egy kicsit, aztán meglátogatjuk nagyapádat a kórházban.

– Miért van ott?

– De hát tudod, hogy beteg. A bácsikád elmagyarázta.

– Én azt hittem, fönt van a nagy ágyában…

– Nem, a kórházban jobb helye van. Ott sok az orvos és az ápolónő, aki törődik vele.

– Tudja, hogy megyünk hozzá?

– Nem hiszem. Nagy meglepetés lesz neki.

– Hát bizony.

Gyakran aludtak Eric egykori gyerekszobájában, amikor Eric épp megint edzett valahol. Philippe születése után dupla ágyat tettek a szobába. Az egyik polcon az apja első trófeái mellett néhány játék hevert.

A falon lévő fotók közül Crystal tekintete rögtön megtalálta azt, amelyik Philippe keresztelőjén készült. Mosolygó párt ábrázolt kisbabával. Arra számított, ez a múltba tett utazás lehangolja, de pont az ellenkezője történt. Eszébe jutottak az első hetek Philippe-pel, amikor Eric a lehető legtöbbször otthon maradt vele és a gyerekkel. Az volt az utolsó boldog időszak a házasságukban. Lelkesen ugrott fejest az anyaszerepbe, s nem vette észre, hogy döntése, miszerint a gyereket helyezi első helyre az életében, az Erictől való elhidegülés kezdetét jelentette.

Azóta már beismerte magának, hogy ha nincs a halálos baleset, egy napon akkor is visszament volna Philippe-pel Breckenridge-be, és elvált volna a férfitól. A szakítás így vagy úgy, de mindenképp bekövetkezett volna. Fájt neki a gondolat, egyúttal megkönnyebbülést is érzett benne.

Raoul lépett be elsőnek a betegszobába. Feltűnt neki, hogy legutóbbi látogatása óta a virágcsokrok mellé egy karácsonyi csillag is került. Üdvözlőlap volt nekitámasztva, rajta Crystal szüleinek jókívánságai. Jules biztosan örül majd.

Philippe meg fog ijedni, ha így látja a nagyapját: őszen, karjában kanüllel, orrában oxigéncsővel. Soványnak, öregnek, elesettnek látszott.

Az orvos nem tudta megmondani, miért gyengült le, de ő sem zárta ki, hogy a két haláleset hozzájárulhatott. Jules Broussard családcentrikus ember volt, a gyerekeiért és unokáiért élt és dolgozott. Eric halála elrabolta az életkedvét. Talán Philippe, aki annyira hasonlít az apjára, visszaadhatja neki.

– Apa?

– Hát te vagy az, Raoul. Olyan régen nem jöttél.

A beteg tapogatózva a kezét kereste, és elsírta magát. Raoulnak a szíve szakadt belé, hogy azelőtt oly eleven apját ilyen gyengének és kedvetlennek látja.

– Van egy meglepetésem a számodra. Elég erősnek érzed magad, hogy látogatót fogadj?

Az öregnek remegett a szemhéja.

– Bien sûr – mormolta rekedten.

– Várj, mindjárt jövök.

Kinyitotta az ajtót; három aggódó szempár nézett vissza rá.

– Hogy van? – suttogta az anyja.

– Fent van.

– Odamehetek hozzá? –kérdezte Philippe.

– Hát persze. – Raoul kézen fogta unokaöccsét, és bal felől az ágyhoz vezette. Anyja és Crystal jobb oldalra állt. Raoul meglepetésére a gyereket mintha egyáltalán nem zavarták volna a csövek.

– Szia, grand-père, én vagyok az – mondta.

– Ki az az „én”? – kérdezte az öreg, és lassan kinyitotta szemét.

Philippe nevetett.

– Tudod te jól, ki vagyok.

Raoul fölemelte, hogy apja jobban lássa.

– Ó… fiam, fiam. Gyere, adj egy puszit a nagyapádnak. Vagy félsz ettől az izétől az orromban?

– Nem félek. – Philippe megpuszilta kétfelől, megsimogatta, aztán Raoul letette. – Szúr a tű a karodban?

– Nem is érzem.

– Miért van ott?

– A nővérke csövet esz rá, azon keresztül folyik a táplálék.

– De miért nem eszel inkább?

Raoul már régen nem halotta nevetni az apját.

– Mert nem vagyok éhes.

Raoullal ellentétben, aki igyekezett rezzenéstelen arcot vágni, Crystal is elnevette magát. Apósa odafordult felé.

– Á, Crystal, de jó látni téged. Gondolhattam volna, hogy nem egyedül jött a fiad.

– Én is látni akartalak, Jules. És jobbulást kívánni.

– Nem vészes. Maradtok karácsonyra?

Olyan reménykedő volt ez a kérdés, hogy Raoul visszatartotta a lélegzetét.

– Igen, egész biztosan. Nem akarunk nélküled és Arlette nélkül ünnepelni.

– Hallod, mon amour?

Az asszony figyelmét sem kerülte el a leheletnyi elevenség, amely a hangjából kihallatszott. Fölé hajolt, és megcsókolta.

– Hallom. Úgyhogy minden okod megvan rá, hogy hamar felépülj.

– Igen, grand-père. Erőltesd meg magad, akkor sikerül – mondta Philippe is.

Az öreg megint nevetett.

A gyerek hirtelen elővette nadrágzsebéből a faragott Télapót, és a nagyapja kezébe nyomta.

– Mi ez?

– Père Noël. Grand-mère megengedte, hogy enyém legyen. Most nálad marad, amíg meg nem gyógyulsz, utána elteszem a kincsesdobozomba.

– Neked van kincsesdobozod?

–Igen, és nagyon klassz dolgok vannak benne.

– Okvetlenül meg kell mutatnod őket.

Raoul érezte, hogy csoda történt.

Az első már akkor, amikor Crystal beleegyezett, hogy vele jön Franciaországba. A nő most a könnyeivel küszködött, a férfi pedig remélte, hogy a fal, amelyet még Eric halála előtt emelt maga köré, lassan talán omladozni kezd.

3. FEJEZET

A hazaúton mindnyájukon úrrá lett a megkönnyebbülés és a remény. Csak Crystal aggódott, hogy Jules-t esetleg túlzottan felkavarta a meglepetésnek szánt látogatás.

– Hagyd már az önmarcangolást. Te meg Philippe pont a megfelelő gyógyszer vagytok neki – mondta Raoul, és rájuk nézett a visszapillantó tükörben.

– Mikor jön haza? – tudakolta a kisfiú.

Arlette odafordult.

– Azt majd a doktor bácsi dönti el. De nagyapád legszívesebben már holnap jönne.

– Én is azt szeretném.

– Hát még én! De még türelemmel kell lennünk egy darabig. Van egy meglepetésem a számodra, hogy gyorsabban teljen az idő.

– Mi az? – kíváncsiskodott Philippe.

– Várd ki, míg hazaérünk.

A ház feljáróján már állt egy kocsi. Még ki se szálltak, nyílt a bejárati ajtó, Vivige és a gyerekei léptek ki rajta.

– Ez Albert! Juhúúú! – kurjantotta Philippe.

A szőke kisfiú feléjük rohant. Barna hajú nővérei, a kilencéves Fleur és a tízéves Lise a nagynénjük karjába vetették magukat. A két sógornő csak akkor jutott hozzá, hogy üdvözölje egymást, amikor a kislányok elnyargaltak a fiúk nyomában. Mindnyájan készültek bemenni a házba. csak Raoul nem mozdult.

– Gyere be te is, Raoul bácsi! – kiáltotta Philippe, és visszaszaladt hozzá.

– Vacsorára itt leszek.

– Jaj, ne! Légyszi, maradj!

– Philippe… – Crystal a vállára tette két kezét. – A bácsikád rég nem járt otthon. Biztos a barátnőjét is szeretné már látni. – Ha eleget beszél erről, az talán segít megemészteni. Egy napon valószínűleg úgyis bele kell törődnie, hogy Raoul újranősül. – Utána megint találkoztok, kincsem. Gyere, Albert és a lányok szeretnének játszani veled.

– Oké. – Philippe belevájt a hóba a csizmája sarkával. – Megígéred, hogy visszajössz? – Több nap után, amikor élvezhette nagybátyja osztatlan figyelmét, ez a rövid elválás is nehezére esett.

– Bien sûr. Szia.

A gyerek szomorúan elmosolyodott.

– Szia.

A gyerekek beszaladtak a konyhába, örvendezve a kakaónak és Vivige saját sütésű karácsonyi kekszének. A vidám kavarodásban elröpült az idő.

Aztán eljött a vacsora. Már a desszertnél tartottak, amikor Raoul megjelent az étkezőben.

Látszott, hogy lezuhanyzott és megborotválkozott. Tökéletesen testhez álló szürke nadrágjában, tengerészkék pulóverében maga volt a férfias vonzerő. Crystal megkönnyebbült, hogy a barátnőjét nem hozta magával.

– Bocs, hogy ennyit késtem – mondta Crystalnak. – De el kellett intéznem egy sürgős üzleti ügyet.

A nő úgy érezte, ez csak kifogás. Bizonyára találkozott a barátnőjével, és nem figyelte az órát.

– Ülj már le anyu mellé – szólt Philippe, noha a nagymama mellett is volt szabad hely. – Bernard bácsi vicceket mesél.

– És érted is őket? – kérdezte Raoul.

– Nem, de murisak. – A kisfiú nevetésre fakadt, vele együtt a többiek is.

Aztán Bernard és Vivige átment a gyerekekkel a nappaliba társasjátékozni.

– De csak egy kört – figyelmeztette őket. – Haza kell mennünk, holnap iskola.

A négy gyerek egyszerre nyögött fel.

Crystal és Raoul kettesben maradt az étkezőben. Mikor a férfi végzett a vacsorával, a nő kihasználta az alkalmat, hogy szóba hozzon egy témát, amit Vivige az előbb már megpendített.

– Fölvetetted, hogy Philippe együtt járjon Albert-rel iskolába? Szerintem jó ötlet. Akkor nem unatkozna annyira, nekem meg maradna időm segíteni anyukádnak.

Raoul kiitta a kávéját.

– Legalábbis egy próbát megér. Ha neki is jó így, holnap reggel értetek jövök, elmegyünk az iskolába, és beszélünk Albert tanítónőjével. Ha ő beleegyezik, megvárjuk, hogy megy a dolog. Ha Philippe mégis rosszul érezné magát, telefonálhat nekem, és akkor elhozzuk.

Crystal megkönnyebbülten sóhajtott.

– Te mindenre gondolsz, Raoul Broussard. – Hálás volt neki ezért, de tudta, hogy hálánál többet nem szabad éreznie. A férfi a sógora, egy másik nő kedvese, erről nem szabad megfeledkeznie.

– Igyekszem – felelte Raoul. – Beszéljünk vele most rögtön. Aztán feküdjetek le, kimerültnek látszol.

A szomszédos nappaliban Fleur éppen megnyerte a játszmát. Bernard, Vivige és a gyerekeik elköszöntek. Raoul a vállára emelte Philippe-et, Crystal pedig fölkergette őket a lépcsőn. A gyerek kacagott, míg nagybátyja le nem ejtette a dupla ágyra. Akkor hirtelen elkomolyodott.

– Meglátogathatunk holnap anyuval?

Crystal szeretett volna a föld alá süllyedni.

– Persze, de csak ha hazaértem a munkából. Most viszont kérni szeretnék tőled valamit.

– Micsodát?

– Albert nagyon boldog, hogy itt vagy. Szeretné, ha holnap vele mennél iskolába.

– Iskolába? – A gyerek úgy tett, mint aki életében először hallja ezt a szót. Elhúzta a száját. – Muszáj?

– Nem, bogaram – szólt közbe a nő –, nem muszáj. De ha itt maradsz, akkor meg kell ám várnod, míg a bácsikád végez a munkával, és átmehetsz hozzá.

Philippe elgondolkozott.

– Albert tanító nénije szigorú?

Raoul elmosolyodott.

– Szerintem nem. Hogy kedves-e, azt neked kell eldöntened.

– Elkísérlek, kincsem – mondta Crystal. – És aztán ha nem tetszik neked ott, majd ideszólnak, és érted megyek. De nem szabad ám zavarnod Albert-t a tanulásban. Gondold át, és reggel majd megmondod, hogyan döntöttél. Most pedig nyomás a kádba!

– Oké – állt fel a kisfiú. – Most hazamész, Raoul bácsi?

– Előbb még egyszer elmegyek a kórházba, megnézem, mi van a nagyapáddal. – Búcsúzóul átölelte, majd Crystalhoz fordult. – Ha addig nem hallok felőled, háromnegyed nyolckor itt vagyok.

A nő kikísérte a bejárati ajtóhoz.

– Nagyon hálás vagyok, amiért így törődsz Philippe-pel és velem. Jót tesz neki, hogy itt van, és apádnak is, hogy láthatja. Tudnod kell, hogy nekem ez nagyon fontos. De nem szeretném, ha terhedre lenne.

Raoul felvont a szemöldökét.

– Terhemre? Philippe?

A nőnek felgyorsult a szívverése.

– Kérlek, ne érts félre. Annyira odáig van érted, hogy legszívesebben egyfolytában veled lenne. de…

– Ez kölcsönös, Crystal.

– De a barátnőd… Silvie, ugye úgy hívják?… Szóval lehet, hogy ő nem akar osztozni rajtad.

A férfi hosszan, merőn nézte.

– Gondolom, Vivige ültette a füledbe ezt a bogarat. Értem én, hogy szeretné, ha elkelnék, de valamit rosszul értett. Silvie-nek senkivel se kell osztoznia rajtam, mert ő meg én soha nem is voltunk együtt.

Crystalnak nagy kő esett le a szívéről.

– Bocs, hogy ezt mondtam. Vivige azért említette, mert…

– Mert a család még mindig aggódik miattam – szakította félbe Raoul. – Most viszont nem rólam van szó, hanem Philippe-ről. Egyedül ő számít. Tudnod kell, miért szeretem Philippe-et. A