Ann Rule

TED BUNDY: AZ IDEGEN MELLETTEM

Fordította: Németh Anikó

A mű eredeti címe: The Stranger Beside Me:

The True Crime Story of Ted Bundy

Copyright © 1980, 1989 by Ann Rule

Afterword copyright © 1986 by Ann Rule

20th Anniversary Afterword copyright © 2000 by Ann Rule

The Final Chapter? copyright © 2009 by Ann Rule

Published by special arrangement with Renaissance Literary & Talent

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2024

Magyar fordítás © Németh Anikó, 2024

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-572-9 (papír)

ISBN 978-963-614-573-6 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2024-ben

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Felelős szerkesztő: Barsi Nikoletta

Tördelés: Scriptor Kft.

Korrektor: Szilasi Éva

Borítófotó: Bettmann / Getty Images

Borítóterv: Tabák Miklós

Tipográfaia, e-book: Scriptor Kft.

(…s mostan annál)

Inkább kinozza, mennél több, nem az ő

Számára rendelt üdvöt lát. Tüzes

Gyülöletére eszmél csakhamar,

Gondolatok, hova vezettetek!

Mily édes kény ragad, hogy elfeledjem,

Mi hoz e helyre bennünk! Gyülölet,

Nem szeretet; Pokol helyett nem Éden

Reménye, nem remény gyönyört izlelni,

Hanem minden gyönyört lerontani,

Egyet nem: a rombolás gyönyörét. Rám

(Már veszve más öröm!)

JOHN MILTON: Az elveszett paradicsom,

IX. könyv (469–479. sorok)

(Jánosi Gusztáv fordítása)

ELSŐ RÉSZ

Az utolsó fejezet?

2008

SOHASEM GONDOLTAM VOLNA, hogy ismét fogok írni Theodore Robert Bundyról. Arról az emberről, aki sem híres, sem hírhedt nem volt, amikor harminchét évvel ezelőtt megismerkedtem vele. Most, amikor már húsz év telt el a halála óta, ismét érdeklődést mutatnak iránta az újabb nemzedékek. Írtam egy epilógust, egy utószót, valamint megírtam „Az utolsó fejezet” (1989) és a „Húsz évvel később” (2000) című fejezeteket is Ted Bundy: Az idegen mellettem címmel megjelent első könyvemhez, de úgy tűnik, Ted története sohasem ér véget. Valószínűleg még évekig dolgozni fogok ennek a könyvnek a kiegészítésén.

Az eredeti kéziratomhoz adott információk egy részéről kiderült, hogy nincs valóságalapjuk – afféle népmesék és pletykák voltak, amelyeknek a Bundy-szakértők többsége hitelt adott –, és ezúton szeretném helyesbíteni ezeket. A hóhér, aki a floridai Starke-ban meghúzta a villamosszéket aktiváló kart, nem viselt maszkot, és nem volt sűrű, festett szempillája sem. Ezek a részletek is a Tedről szóló legenda elemei voltak.

Ebben a vadonatúj részben Ted Bundy halálának egyik szemtanúja beszámolóját adom közre, aki minden ezzel kapcsolatos tévhitet el fog oszlatni.

Továbbra is folyamatosan látnak napvilágot újabb információk Tedről. És mindmáig jelentkeznek olyan nők, akik kis híján az áldozataivá váltak. Egyfelől szeretném már végleg lezárni ezt a történetet és eltemetni a Tedhez fűződő emlékeimet. Bevallom, halogattam e fejezet megírását is. Hogy miért?

Ted Bundy továbbra is kísért.

Ha sikerrel járt volna kétségbeesett küzdelme, amelyet azért folytatott, hogy életben maradhasson, miután oly sokak életét kioltotta, és még mindig a rács mögött ülne, akkor most 62 éves lenne. Az unokám ez idő szerint annyi idős, mint én voltam akkor, amikor először találkoztam Teddel, és jómagam már dédnagymama vagyok. Ted akkori feleségétől, Carol Ann Boone-tól született lánya jelenleg 26 éves. Meg Anders[1] gyermeke, aki apafiguraként tekintett Tedre, közel van a negyvenhez.

A fiatal nők, akiket Ted meggyilkolt, az ötvenes éveik közepén járnának most. Az a számtalan potenciális áldozat, akik épphogy megúszták élve, ma 50 és 60 közöttiek. Soha senki sem fogja tudni kideríteni, pontosan hányan voltak.

A világ feltartóztathatatlanul halad tovább Ted Bundy nélkül. De oly sok sebet, rémálmot okozott, és olyan emlékeket hagyott maga után, amelyeket képtelenség kitörölni.

Ted nem volt annyira jóképű, zseniális vagy karizmatikus, mint amilyennek a bűnügyi folklór tartotta. De, mint már megjegyeztem, Ted elhíresült, és hírhedtté vált. Jóformán ismeretlen volt, mielőtt meggyanúsították a borzalmas bűnténysorozat elkövetésével, de miután felkapta a média, ez az imázs alakult ki róla. Az évtizedek elteltével Tedet Leopold és Loeb, Albert DeSalvo, William Heirens, Charles Manson és még talán tucatnyi olyan gyilkos szintjére emelték – vagy inkább alacsonyították –, akik pusztán az öldöklés kedvéért gyilkoltak.

Mindig is úgy gondoltam, hogy idővel megcsappan majd az érdeklődés Bundy iránt, különösképpen a kivégzése után. Ehelyett már-már mitikussá vált.

Én akkoriban egy bulvármagazin szerzőjeként íróvá szerettem volna előlépni, ezért hálásnak kellene lennem azért, hogy a ringből nézhettem végig azt a borzalmas forgatókönyvet, amelyet Ted Bundy az egyik folyóirat szerint „a gyilkosságok bájgúnárjaként” játszott végig.

Mégsem érzek hálát ezért. Jobban örülnék, ha nem született volna meg egyetlen saját könyvem sem – nemhogy huszonkilenc –, viszont Ted áldozatai életben maradtak volna. A bűntettei megváltoztatták az életemet, és megnyitották az ajtót az első írói szerződésemhez, de mint ember azt kívánom, bárcsak visszaforgathatnám az idő kerekét, és kitörölhetném a valóságból őt és a gyilkosságokat, amelyeket Amerika-szerte elkövetett. Bárcsak módomban állna meg nem történtté tenni mindezt! Néha, ilyen sok év elteltével, már-már úgy érzem, hogy Ted Bundy és több tucat áldozata a képzeletem szüleménye volt csupán.

A sors iróniája, hogy Tedről közel negyven év elteltével is él a jóképű és vakmerő bűnöző imázsa. Különösen érvényes ez a fiatal nők körében, akik ma ugyanolyan idősek, mint a férfi 1970-es évekbeli áldozatai.

Nem kellene meglepődnöm azon, hogy mindmáig kapok leveleket és e-maileket huszonévesektől, akiket elbűvöl Ted Bundy. Harminc évvel ezelőtt figyeltem a floridai lányokat, akik sorba álltak a miami bíróság előtt, alig várva, hogy helyet kapjanak a védelem asztala mögötti galéria padsoraiban.

Lélegzet-visszafojtva sóhajtoztak örömükben, amikor Ted megfordult, hogy rájuk pillantson.

Élvezettel figyelte a lányok reakcióját. Azon az első tárgyaláson Miamiban az ő kezében volt az irányítás – vagy legalábbis ezt gondolta.

Valamilyen, számomra érthetetlen okból az átlagosnál több levelet kapok Olaszországból, ahol a nők „imádják” és gyászolják Tedet. Amerika valamennyi államából, valamint Franciaországból, Svédországból, Hollandiából, Németországból, sőt még Zimbabwéból és Kínából is érkeznek hozzám levelek vele kapcsolatban. Ő lépett elő az amerikai Hasfelmetsző Jackké, az igazi Drakulává, egy olyan gyilkossá, akit zsenialitása a közönséges gyilkosok fölé emelt. És ez a lény perverz módon vonzónak bizonyult a magányos nők szemében.

Ez részben talán az én hibámból történt. Lehet, hogy túlságosan életszerűen ábrázoltam Ted „jó” oldalát – azt, amilyennek ismeretségünk első három évében láttam? Akkoriban kedvesnek, figyelmesnek és őszintének tűnt, és nem ismertem fel, hogy veszélyes is lehet – nem rám, hanem azokra a csinos, fiatal nőkre nézve, akik megfeleltek az áldozati profiljának. Figyelmeztetni szerettem volna az olvasókat arra, hogy a gonoszság néha bizony ilyen vonzó külsővel párosulhat. Meg akartam menteni őket a szadista szociopatáktól, akik továbbra is szabadon járnak-kelnek, áldozatokat keresve.

Most, utólag belegondolva, már látom, milyen naiv voltam. Sőt, azt is, hogy bizonyos értelemben mindmáig megőriztem az akkori naivitásomat. Továbbra is az a célom, hogy nők életét mentsem meg, és már az is fontos eredmény lenne, ha akár csak egy is megmenekülne.

1980-ban még nem igazán értettem, mi a különbség a pszichotikus személyiség és a személyiségzavar között. E könyv első kiadásában még azt írtam, hogy Tednek őrültnek kellett lennie, amikor megölte azokat a fiatal nőket. Valóban úgy gondoltam, hogy Ted egész egyszerűen csak egy őrült, és úgy véltem, hogy elmegyógyintézetbe kellene küldeni.

Csakhogy ez tévedés volt. Idővel megértettem, hogy a személyiségzavara miatt sohasem lenne szabad visszaengedni őt a társadalomba. De ez minden, amit elkönyvelhetek magamban. Nem szégyellem, hogy tévedtem a diagnózis felállításakor. Ahogyan sok pszichológus és pszichiáter is, akik interjút készítettek Teddel.

Ő nem volt őrült. Minden kétséget kizáróan számos személyiségzavar – narcisztikus, borderline – terhelte, és valószínűleg szociopata is volt. Az egyik pszichológus, aki többször is módosította Ted Bundy diagnózisát, bipoláris zavarral kezdte kezelni, és végül többszörös személyiségzavart állapított meg nála. Én magam sohasem gondoltam Tedről, hogy pontosan besorolható lenne bármelyik kategóriába. A jellemvonásai és tettei alapján egyikbe sem illett – hacsak nem erőszakoltuk bele valamelyikbe tévesen.

Úgy vélem, hogy Ted szadista szociopata volt, aki örömét lelte abban, ha fájdalmat okozhatott egy másik embernek, ahogyan abban is, hogy irányíthatta az áldozatait, egészen a halálukig, sőt még azt követően is. Gyerek volt még, egy kamasz, egy olyan fiatalember, aki sohasem érezhette, hogy hatalma van az élete felett. A hatalom és az irányítás lehetőségének keresése közben egy borzalmas utat választott magának.

Önmagán kívül senki sem számított.

Az, aki személyiségzavarban szenved, tudja, mi a különbség a jó és a rossz között – csakhogy nem foglalkozik ezzel, mert különleges embernek tartja magát, aki ezért megérdemli, hogy azt kapja és tegye, amit csak akar. Ő a világ közepe. Mi mindannyian csak papírmasé figurák vagyunk, akik semmit sem számítunk. A törvény és az orvostudomány szerint az, aki elmebeteg, képtelen különbséget tenni a jó és a rossz között, így nem felelős a tetteiért, bármilyen megdöbbentőek legyenek is azok.

Korábban azt gondoltam, hogy Ted valamikor bevallja majd a bűneit, mert biztosan bűnösnek érzi magát. De ez nem következett be. Nem volt képes bűntudatot érezni.

Egyedül a túlélésre gondolt.

És volt valami Ted Bundyban, ami rémülettel töltötte el a nőket, akik az utolsó pillanatban elmenekültek előle. Még idejében „megérezték” a veszélyt ahhoz, hogy sikítsanak, ellenálljanak neki vagy elfussanak. Évekig képtelenek voltak beszélni a vele való találkozásukról. Középkorúak voltak akkoriban, és elég sok idő telt már el Ted halála óta ahhoz, hogy ne érezzék többé fenyegetőnek őt, amikor végül kapcsolatba léptek velem.

Többségük eredetileg félt elolvasni a könyvemet, mert nem akartak szembesülni azzal, hogy valóságos volt, amit feltételeztek: hogy Ted volt az, aki megkörnyékezte és kiszemelte őket. Túlságosan is közel kerültek akkor halandóságuk keskeny pereméhez.

Olyan volt ez, mint amikor valaki szörnyű balesetet szenved, amelyből kikerül ugyan élve, de nem szeretne többé erre gondolni, amíg eléggé el nem távolodott a történtektől, hogy le tudja zárni azt.

Engedélyt kértem tőlük, hogy ebben a kiadásban beszámolhassak néhány ilyen „balesetről”, és az érintettek azt mondták, hogy részükről rendben van, amennyiben nem használom a valódi nevüket. Ezt meg is értem.

Több mint száz nekem elküldött esetet néztem át, és elsőre csak azokat választottam ki, amelyekről úgy gondoltam, hogy valóban Ted Bundyval találkozhattak. Még így is erősen le kellett szűkítenem a rémisztő visszaemlékezések körét, különben kitennének egy újabb kötetet.

A legkorábbi történet egy középkorú nőtől származik, akit a bűntudat és a megbánás is gyötör, mert a lelke mélyén úgy érzi, hogy eredetileg őt, nem pedig Georgeann Hawkinst szemelte ki Ted 1974 júniusában. Ami még ennél is rosszabb, a félelemtől bénulva nézte végig, amikor a férfi megragadta Georgeannt, és odavonszolta az autójához – azaz a közelgő halálához.

Caitlyn Montgomery többször írt nekem. Már nem északnyugaton él, de a hetvenes évek közepén még a Washingtoni Egyetem ápolói kurzusaira járt. Egy panzió alagsorában lakott, a túloldalán annak a sikátornak, amelyen Georgeann 1974. június 10-én végigsétált. Caitlyn küldött nekem egy fényképet, amely akkor készült róla, és ezen a megszólalásig hasonlít Stephanie Brooksra*. Stephanie volt az a nő, akit Ted csak azért kért feleségül, hogy dobhassa, mert korábban kikosarazta őt.

„Valaki belesett az ablakunkon – emlékezett vissza Caitlyn. – Láttam azt a fickót mankóval a háztömbünkben. Úgy éreztem, mintha követne engem. Valójában csak pillanatokkal korábban jöttem végig a sikátoron, mint Georgeann Hawkins. Sötét volt, és féltem, ezért olyan gyorsan rohantam be a házunkba, ahogy csak tudtam, aztán bezártam magam mögött az ajtókat. Utána lekapcsoltam a villanyt, és kinéztem a sikátorba, ahol láttam a lányt, akiről később megtudtam, hogy Georgeann a neve.”

Caitlyn kiáltást hallott, aminek meglepődöttség vagy félelem is lehetett az oka. Figyelte, ahogy a mankós férfi odalép a szőke lányhoz, majd mond neki néhány szót, amit Caitlyn nem tudott kivenni, aztán megragadta a lány karját. Caitlyn nem volt biztos benne, hogy a lány önként tartott-e a férfivel, vagy sem, de elfogta a félelem, és úgy vélte, a férfi kényszerítette Georgeannt, hogy sétáljon visszafelé vele a sikátorban.

„Meg kellett volna próbálnom segíteni neki – írta Caitlyn. – Segítségül kellett volna hívnom valakit. Talán a rendőrséget. De túlságosan megijedtem. Csak bámultam. És ezt azóta is bánom…”

Caitlyn Montgomery pontosan az a típus volt – karcsú termetű, barna hajú –, amelyet Ted Bundy újra és újra áldozatául választott. Georgeann azonban szőke volt. Mindketten rendkívül vonzó megjelenésűek. Nem tudom, hogy Caitlyn volt-e Ted eredetileg kiszemelt áldozata. Ezt csak ő tudhatta, de már nincs közöttünk, hogy megmondhassa.

A hetvenes években a kampusz egy jól körülhatárolható terület volt, akárcsak akkor, amikor egy évtizeddel korábban oda jártam az egyetemre kreatívírás-szakra. Ott húzódott a 45. utca, amely kelet–nyugati irányban halad el az egyetemi negyed mellett, valamint az észak–déli University Way, amelyet csak „The Ave”-ként emlegettek. A „görög házak” a kampusztól északra sorakoztak néhány utcában, Ted pedig az Ave nyugati oldalán lakott. Szinte az összes észak–déli utcából nyílt egy-egy kis sikátor a háztömb közepén.

Úgy látom, Ted a 41. utcától egészen a 65. utcáig végigjárta az Ave mindkét oldalát. Megszámolni sem tudom, hány tizenéves vagy a húszas évei elején járó nő mesélt nekem a hetvenes években egy bogárhátú Volkswagennel közlekedő, jóképű férfiről, aki ragaszkodott hozzá, hogy fuvarozhassa őket azon a környéken. Amikor visszautasították, éktelen haragra gerjedt.

De akadt példa olyan találkozásra is, amikor erőszakosabban viselkedett. A következőkben egy 2008 júliusában kapott e-mailt közlök (ismét engedélyt kaptam a közlésére a szerző álnevének feltüntetésével). Meglepő módon egy nyáron át abban a bérháztömbben laktam, ahol ő is, bár évekkel korábban. A lakások egy háztömbnyire nyugatra voltak, a University Wayjel párhuzamosan.

Audrey* a következőket írta:

„Ötvenhárom éves vagyok, a Washingtoni Egyetemen végeztem, és 1973 és 1977 között a Brooklyn-apartmanok egyikében laktam. A legutóbbi UW Columns magazint lapozgatva rátaláltam egy rövid jellemzésre Önről és Ted Bundy: Az idegen mellettem című könyvéről.”

Audrey sohasem hallott rólam korábban, de tudott Ted Bundy bűntetteiről és a kivégzéséről is, és miután megszerezte a diplomáját, a Középnyugatra költözött, ahol a helyi lapokban olvasott róla. Úgy döntött, hogy a megjelenése után huszonnyolc évvel elolvassa a könyvemet.

„Csak akkor döbbentem rá, milyen közel voltam ahhoz, hogy személyesen is érintett legyek, amikor a könyve 98. oldalára értem. Ott megemlíti azt a címet, ahol Ted a Seattle környéki gyilkosságok idején lakott. Ekkor döbbentem rá, hogy a lakásom alig egy saroknyira volt az albérletétől.”

Így folytatta:

„Egyik este (ez 1973–1974 táján történt) a szobatársam, egy vonzó megjelenésű, barna hajú lány és én (középen elválasztott, hosszú szőke hajú) úgy döntöttünk, hogy elmegyünk vacsorázni a Horatio’sba. A szobatársam akkor vizsgázott az ápolónőképzőben, úgyhogy kiöltöztünk, hogy megünnepeljük. Csak egy félreeső parkolóhelyet kaptam a tömb közelében, ezért keresztül kellett mennem a sikátoron. Már alkonyodott, amikor lementünk a harmadik emeleti albérletünkből a lépcsőn, és amikor a sikátorba értünk, eszembe jutott, hogy otthon felejtettem az éjszakai szemüvegemet. Mondtam neki, hogy várjon meg ott, én pedig visszasietek érte. Úgy is tettem.

Amikor visszaértem az épület aljába, és befordultam a sikátorba, dulakodást láttam: a szobatársam szabadulni próbált egy férfitől, aki leszorította a fejét.

Megdermedtem, majd olyan sikoly szakadt ki belőlem, amit azóta sem tudtam megismételni. Olyan zsigeri és bátor volt, hogy néhány srác pár sarokkal arrébb meghallotta. Mint elmondták, azonnal tudták, hogy valami nincs rendben. A férfi ekkor elengedte a barátnőmet, és futni kezdett a 12. sugárút irányába, majd fel egy ház kivilágított hátsó verandájára. Amikor odaért, megfordult, és visszanézett ránk.

Sohasem fogom elfelejteni azt a szempárt és azt a tekintetet, amíg csak élek. Akkor, azonkívül, hogy megrémültem, egy pillanatig sem gondoltam, hogy Ted lehetett az elkövető. Nem tudom, miért nem állt össze a fejemben a kép akkor, csak annyit mondhatok, hogy azt hiszem, azt megelőzően még egyetlen hírt sem láttam róla a médiában.

A következő napokban adták hírül, hogy Georgeann Hawkins eltűnt.”

Audrey és a szobatársa felhívták akkori partnereiket az emberrablási kísérlet éjszakáján. A két férfi azonnal odasietett, és magukkal vitték a barátnőiket a saját házukba. Audrey vőlegénye a Washingtoni Egyetem adjunktusa volt, és arra biztatta őt, hogy jelentse az esetet. Audrey mégsem tett feljelentést, mert úgy gondolta, valójában nem történt bűncselekmény.

„Fiatal voltam és naiv.”

Furcsa módon Audrey, aki akkor Kaliforniában élt, úgy emlékszik, hogy azon a kora reggelen, amikor Tedet 1989 januárjában kivégezték, mély álmából felriadva felült az ágyban – pontosan akkor, amikor Ted kilehelte a lelkét.

Vajon Ted lehetett az, aki rátámadt magányosnak látszó, szép, barna hajú szobatársára akkor ott, a sötétben?

Azt hiszem, igen.

Audrey még egyszer írt nekem. Azt mondtam neki, hogy az a tulajdonképpeni célom, hogy figyelmeztessem a nőket a veszélyre, és reményeim szerint megmentsem az életüket egy-egy jó tanáccsal vagy figyelmeztetéssel, amelyet a könyveimben olvasnak.

„Valamelyik este – írta –, azt láttam, hogy figyel egy srác, amikor pilatesre mentem, és még akkor is ott ólálkodott, amikor elindultam kifelé. Ezért inkább visszamentem, és felhívtam a rendőrséget, hogy kísérjenek ki az épületből. A srác elment, mielőtt megérkeztek volna a rendőrök. Olyasmi ez, amire még ötvenhárom évesen sem gondoltam volna, amíg el nem olvastam a könyvedet, és rá nem jöttem, hogy mi a modus operandi az ilyen alakok esetében.”

Egy Marilyn nevű nő is írt nekem levelet még 1998-ban, aki szintén Seattle környékén élt 1974-ben. Ő egy kora nyári estén észak felé autózott az 5-ös államközi autópályán a szociális munkások egy northgate-i kórházban tartott találkozójára.

„Egy kijárattal hamarabb tértem le az autópályáról, mint kellett volna – emlékezett vissza. – És próbáltam kitalálni, hogyan juthatnék vissza az autópályára. De csak egy táblát találtam, amin az állt, hogy „Vancouver B. C. felé”. Ekkor figyeltem fel egy világos színű, bogárhátú Volkswagenre, amely követte az autómat. Ekkor már eléggé összezavarodtam, és a 65. utcában autózva keletre fordultam ahelyett, hogy nyugatra, az autópálya felé vettem volna az irányt. Minden kereszteződésnél befordultam a következő utcába, kerestem az autópályát jelző táblákat, de csak körbe-körbe mentem. Ezután már annyira késésben voltam a találkozómról, hogy kezdtem nagyon ideges lenni, és az utcák egyre keskenyebbek voltak.

A Volkswagen mindvégig ott haladt mögöttem, és ekkor már féltem. Kizárt dolog, hogy a fickónak, aki vezette, ugyanazon a random útvonalon kellett haladnia a célja felé, mint amin én mentem. Az utolsó kanyar után azt láttam, hogy zsákutcába jutottam, ahonnan nincs kijárat, hacsak nem kezdek tolatni. Lehúzódtam egy helyen, ahol a járda egy gazzal benőtt területben folytatódott, és megálltam. A volkswagenes fickó odaparkolt mögém…”

Marilyn azt írta, hogy gyorsan magára zárta az ajtókat, ám a férfi – akinek hullámos, barna haja volt – megpróbálta kinyitni a kilincsét, és dühösen bámult rá a vezetőoldali ablakon keresztül.

„Ekkor egy középiskolásokkal teli autó állt be mögé. Hogy miért, azt nem tudom, de valószínűleg megmentették ezzel az életemet. A dühös sofőr visszarohant a kocsijához, és kényszerítette őket, hogy tolassanak, majd megfordult, és elhúzta a csíkot. Azok a srácok segítettek visszatalálnom az autópályára.

Ted Bundy volt az. Felismertem a szeméről, amikor néhány hónappal később láttam a fényképét a Seattle Timesban.”

2007. augusztus 10-én kaptam egy e-mailt egy 52 éves nőtől, aki Washington állam fővárosában, Olympiában nőtt fel. Ted 1974 tavaszától kezdve néhány hónapig dolgozott abban a városban a Washington Állami Sürgősségi Szolgálatok Minisztériumában.

Bettina azt írta, úgy véli, hogy kétszer is találkozott Ted Bundyval az 1970-es évek elején-közepén.

„Az első alkalommal még középiskolás voltam Olympiában – írta. – És úgy döntöttem, lógni fogok, és inkább hazasétálok az iskolából, megkerülve a Capitol-tavat. Félúton laktam a Harrison Hillen, Olympia nyugati oldalán. Napsütéses idő volt, a tó kerületének felénél járhattam, amikor megállt mellettem egy bogárhátú VW. A benne ülő férfi megkérdezte, hogy elvigyen-e. (Akkoriban hosszú volt a hajam, és középen elválasztva viseltem.) Azt mondtam, hogy „persze”, és beszálltam a kocsijába. Emlékezni már csak nagyon homályosan emlékszem a történtekre, mivel nagyon gátlásos voltam, ezért nemigen néztem rá. Csak oldalpillantásokat vetettem felé.

Arra mindenesetre emlékszem, hogy rövid, sötétbarna haja volt. A kocsija színére nem emlékszem, de világos lehetett. Megkérdezte, hogy melyik főiskolára járok, és emlékszem rá, hogy hízelgőnek éreztem, hogy már főiskolásnak gondol. Azt válaszoltam, hogy nem vagyok főiskolás, még csak középiskolába járok. Kitett ott, ahol kértem, és ennyi volt.”

A férfi azonban tudta, hol lakik a lány.

Bettina körülbelül másfél évvel később találkozott vele másodszor.

„Addigra már befejeztem az iskolát, és egy albérletben laktam a Franklin Streeten, Olympia belvárosában. A hajam ugyanúgy hosszú volt, és középen elválasztva hordtam. Nagyon későre járt már az idő, amikor kopogtatásra ébredtem. Volt ablakrész az ajtón, és láttam, hogy egy rendőr áll a verandán. Emlékszem rá, hogy mielőtt kinyitottam az ajtót, kinéztem az utcára, és furcsállottam, hogy sehol sem láttam rendőrautót. Ennek ellenére kinyitottam az ajtót, és kikukucskáltam, még mindig a járőrkocsit keresve, ami azonban nem volt ott.

Volt egy kiskutyám, aki eközben vadul csaholt, de a »rendőr« azt állította, hogy bejelentés érkezett a szomszédoktól (a házzal szemben egy hatalmas parkoló volt, amely egy templomhoz tartozott, de nem állt ott több ház). A férfi az utca túloldalára mutatott, és azt állította, hogy láttak bejönni a házamba egy hosszú hajú lányt, aki megfelel egy keresett szökevény leírásának.

Hajcsavarók voltak a hajamban, be volt kötve a fejem egy kendővel, és azt mondtam neki: »Nos, nekem hosszú hajam van, de nem vagyok szökevény, itt lakom.« Ő kitartott a történet mellett, és egyre csak a hosszú hajat emlegette. Mivel eközben a kutyám valósággal őrjöngött, véget akartam vetni a beszélgetésnek. Azt mondtam a férfinek, hogy rossz helyen jár, és becsuktam az ajtót az orra előtt. Ennyi történt. Nem láttam, hogy rendőrautó hajtott volna el onnan ezt követően. Furcsállottam ezt az egészet.”

Bettina azt is elmondta, hogy évekre megfeledkezett erről a két esetről, egészen addig, mígnem olvasott egy cikket Ted Bundyról, amelyhez képeket is mellékeltek.

„Ó, Istenem – mondtam akkor. És rádöbbentem, hogy Ted Bundy volt az, aki hazafuvarozott az iskolából. Biztos vagyok benne, hogy ő volt az. És eszembe jutott a késő esti »rendőrincidens«, amikor sehol sem láttam járőrkocsit, és rájöttem, hogy az is ő volt. Biztosan figyelt engem.

Ez olyan régen történt, hogy már nem igazán rázott meg, de ha belegondolok, hogy a dolgok másképp is alakulhattak volna – ha például nem lett volna felcsavarva a hajam, vagy ha a kutyám nem kezd ugatni és őrjöngeni –, akkor én is szerepelhetnék azon a »listán«.”

Folyamatosan érkeznek e-mailek olyan nőktől, akik az 1970-es években Washingtonban éltek, és várhatóan még több ilyen levelet fogok kapni, miután megjelenik Ted Bundy: Az idegen mellettem című könyvem javított, aktualizált kiadása. Néhányan közülük tévesen fogják Bundyval azonosítani a férfit, aki megijesztette őket. Ezeket általában ki tudom szűrni az általuk megadott dátumok és helyszínek alapján. Néhány e-mail olyan nőktől származik, akiknek túl élénk a fantáziájuk. Általában ezeket is felismerem. De sok levélíró valóban idevágó esetről számol be.

Az egyik, amelyet hitelesnek találtam, egy olyan nő visszaemlékezése, aki 1974-ben főiskolai hallgató volt Salt Lake Cityben. Ted azon az őszön költözött oda Seattle-ből, hogy jogi egyetemre járjon a mormonok városában. Teresa egy nagy, bérelt házban lakott több más diáklánnyal együtt, ez az épület pedig nagyon hasonlított ahhoz a házhoz, amelyen Lynda Ann Healey a Washington Egyetem közelében osztozott diáktársaival és barátnőivel, mielőtt még eltűnt abban az évben januárban.

„Volt egy kukkolónk azon az őszön, aki az ablakon át figyelt minket – idézte fel Teresa. – Először csak az volt az érzésünk, hogy valaki szemmel tart bennünket, aztán észre is vettük őt a földszinti ablak előtt. Arra utaló jeleket találtunk, hogy valaki a garázsban tartózkodott, legalábbis egy ideig”.

Amikor Teresa és a lakótársai végre alaposan is szemügyre vehették az őket figyelő férfit, aki a bokrok által félig eltakarva állt odakint a sötétben, mindannyian az emlékezetükbe vésték az arcvonásait.

„A rendőrség semmit sem talált, aminek alapján azonosítani lehetett volna – emlékezett vissza. – Azt tanácsolták, hogy legyünk nagyon óvatosak, gondosan zárkózzunk be, és mi így is tettünk. De novemberben, amikor hidegebbre fordult az idő, hangokat hallottunk a pincéből. A legrosszabb az a reggel volt, amikor rájöttünk, hogy valaki éppen az ablak előtt ürítette ki a hólyagját – azon a helyen, ahonnan az a fickó figyelt minket. De akkor elment, és soha többé nem jött vissza.”

1975 nyarán, amikor Ted Bundyt letartóztatták a Salt Lake megyei nyomozók, bekerült a fényképe az újságokba Salt Lake Citytől egészen Seattle-ig. Teresa és a barátai felismerték: ő volt az ablakukban látott férfi, aki üres tonhalkonzerveket hagyott hátra a pincében, és valószínűleg a kertjükben végezte a dolgát.

Az évek során sok levelet és e-mailt kaptam Utah államból, de sokkal távolabbi területekről is érkeztek üzenetek. Mivel Ted Bundy gyakran utazgatott Amerikában és Kanadában, hitelt érdemlő lehet néhány történet, amely három vagy még több évtized elteltével is megmaradt az érintettek emlékezetében, akárhol esett is meg. Tudjuk, hogy Ted megfordult New Englandben, Pennsylvaniában, Michiganben, Chicagóban, gyakorlatilag mindenütt járt a keleti parton, Oregonban, Kaliforniában, Idahóban, Coloradóban, Utahban, Georgiában és még sok más helyen is. Időnként a Republikánus Párt hű követőjeként is utazgatott. Néha személyes indíttatásból.

Én magam sohasem minősítek kitalációnak egy levelet csak azért, mert az ország másik feléből érkezik, mert tudom, hogy nagyon is lehetséges, hogy Ted Bundy egy vagy akár több alkalommal is megfordulhatott arrafelé.

Egy Siobhan nevű nő például 2007 áprilisában küldött nekem egy e-mailt, amelynek tartalma nagyon hasonlított a „Bundy-észlelésekre”, amelyekről máskor is kaptam beszámolókat – csakhogy Siobhan New Jersey-ben él.

„A hetvenes években, amikor 16 éves voltam – írta –, a New Jersey állambeli Lindenben éltem. A 44-es busszal jártam a Route 1-tól a Wood Avenue-ra. Egy esküvőiruha-kölcsönzőben dolgoztam. Csak akkor tudtam meg, hogy együtt utaztam Ted Bundyval, amikor elolvastam a könyvét. Szakadt az eső, az esernyőm kifordult, én pedig bőrig áztam. A lámpa piros volt, amikor megállt mellettem egy aranyszínű VW, és [a sofőr] lehúzta az ablakot. Jóvágású és jól öltözött férfit láttam a kocsiban. Azt mondta nekem: »Gyere, szállj be! Eláztál. Nem probléma!«

Óvatos voltam – ez nem olyasmi volt, amit normális esetben tennék –, de fáztam, és el is áztam. Egy pillanatig valóban azt gondoltam: Jé, milyen vonzó külsejű, jól öltözött férfi! Olyasvalaki, akiről az ember azt hinné, hogy legalábbis egy Lincolnt vezet vagy valami hasonlót.

Beszálltam a kocsiba, és azt mondtam: »Forduljon balra a lámpánál, kérem!« Meg is tette. Azután azt mondtam: »Amikor a Wood Avenue-ra érünk, forduljon jobbra.« Ám amikor közeledtünk a Wood Avenue-hoz, balra kanyarodott. Remegni kezdtem. Tudtam, hogy ez az ember ismeri a környéket. Behajtott a 16. utcába. Ez nem volt valami jó környék, ha érti, mire gondolok. Volt ott egy park, ahová beparkolt. Amint megállt, megböktem az esernyőmmel, és azt mondtam: »Baszd meg!«, és villámgyorsan kiszálltam. Gyalogolnom kellett visszafelé végig a Route 1-ig egy olyan környéken, ami félelmet keltett bennem. És még mindig zuhogott az eső.

Évekkel később láttam fényképeket Ted Bundyról. Minden kétséget kizáróan tudtam, hogy ő volt az. Ezt el is mondtam néhány ismerősömnek. Lehet, hogy ők hisznek nekem. De az is lehet, hogy őrültnek gondolnak. Egyszerűen csak el akartam mesélni ezt. A lányaim nevettek és azt mondták: »Anyukánk meglépett Ted Bundy elől!« De én hiszem, hogy így történt, és sikerült megúsznom.”

Siobhan nem emlékezett rá pontosan, hogy ez még 1974-ben vagy már 1975-ben történt-e, de abban biztos, hogy nem tél volt akkor. Igaza van vajon, amikor azt gondolja, hogy sikerült megmenekülnie Ted Bundy karmai közül? Nem tudom. Azokban az években Ted fölöttébb „elfoglalt” volt, és nem sikerült nyomon követnem a keleti parton tett utazásai minden egyes állomását.

Hajlamos vagyok azt gondolni, hogy Siobhan nem Teddel találkozott akkor, de fogadni nem mernék rá.

Egy másik e-mail, amely szintén a keleti partról érkezett, olyan történetről számol be, amely ugyanígy kétséges, de akár Tedről is szólhat.

Jóval azelőtt, hogy találkoztam Ted Bundyval, aktivistaként dolgozott a Republikánus Pártnak, és ez a körülmény valamelyest megkönnyítette akkori mozgásainak követését. 1968 nyarán például a floridai Miamiba utazott, egy olyan útra, amelynek során kampányolt Nelson Rockefeller megválasztásáért. Azon a nyáron intenzív kínai nyelvtanfolyamon vett részt a Stanford Egyetemen a kaliforniai Palo Altóban. 1968 őszétől a sofőrje és testőre is volt Art Fletchernek, aki Washington állam alkormányzói posztjára pályázott. 1969 elején Ted ismét keletre utazott, ezúttal a saját genetikai öröksége nyomában. Ekkor – mint már említettem – megfordult a vermonti Burlingtonban és Philadelphiában is. Járt vajon Ted 1968-ban vagy 1969-ben New York államban? Ez nagyon is lehetséges, és ekkor sor kerülhetett feltételezett találkozására Barbarával.

„A nővérem és én úgy gondoljuk, hogy 1968 nyarán találkoztunk Ted Bundyval New York középső részén. Egy céges pikniken vettünk részt egy közparkban. Középosztálybeli lányok voltunk, egyenes hajunk volt, középen elválasztva. Azt állította magáról, hogy autóversenyző, és eltört a lába. Egy VW-t vezetett. Mi a Watkins Glen versenypálya közelében nőttünk fel, és a családunk mindig is érdeklődött az autósport iránt. A férfi arra kért, hogy hozzak neki valami ennivalót, de akkor a húgom kettesben maradt volna vele. Nem voltam hajlandó magára hagyni őt.

Apám odajött, ahol ültünk, és elküldte. Miután azt mondta nekünk, hogy menjünk, és keressük meg az édesanyánkat, apám kemény szavakat intézett hozzá, de erről később nem volt hajlandó beszélni velünk. Aznap este hosszasan elbeszélgettünk a történtekről.

A nyolcvanas évek elején a nővérem felhívott az irodájából, és megkérdezte, hogy láttam-e az aznapi újságot. Miután vettem egy példányt, visszahívtam. Mindketten azonnal felismertük a férfit. Érdekelne, hogy Ted Bundy más fiatal lányokat is megkörnyékezett-e akkoriban. Ennek az esetnek köszönhetően sokkal körültekintőbb lettem, és mind a lányaimat, mind az unokahúgaimat arra neveltem, hogy legyenek nagyon óvatosak az idegenekkel – különösen azokkal, akik vonzó megjelenésűek.

Mindig is foglalkoztatott minket ez a történet, és hálásak voltunk apám odafigyeléséért. (Öt lány is van a családomban. Volt kire vigyáznia!)”

Igen, lehetséges – sőt, valószínű –, hogy Ted áthaladt a New York állambeli Watkins Glenen a Vermont állambeli Burlingtonba tartva. De ez valamikor 1969 tavaszán történhetett. Az emlékezetünk olykor becsap bennünket, és négy évtized elteltével bizony nehéz visszaemlékezni egy pontos évszámra.

Azt gondolom, hogy Barbara és a nővére, akik akkoriban tizenévesek voltak, nagy valószínűséggel találkozhattak Ted Bundyval.

Miközben írom ezeket a visszaemlékezéseket a nőkről, akik túlélték a vele való találkozást, remélem, hogy az olvasóim megjegyzik, miért sikerülhetett ez nekik.

Sikoltoztak.

Ellenállást tanúsítottak.

Becsapták az ajtót egy idegen előtt.

Elfutottak.

Kételkedtek az átlátszó történeteiben.

Észrevették az ellentmondásokat az elbeszélésében.

Szerencsések voltak, mert valaki kiállt mellettük, és megvédte őket.

Volt egy megtörtént eset, amelyet évekkel ezelőtt hallottam egy konferencián Tennesseeben, amelyet a nemi erőszak megelőzésének lehetőségeiről tartottak, és amelyet azóta sem felejtettem el. Lehet, hogy ebben nem szerepelt Ted Bundy, de az is lehetséges, hogy mégis. Ezen a konferencián jelen volt néhány nyomozó is, akik letartóztattak egy férfit több fiatal nő megerőszakolása és meggyilkolása miatt, és ez az elkövető hajlandó volt beszélni velük, sőt végül beismerő vallomást is tett.

Ezek szerint sikerült becsábítania a kocsijába egy fiatal nőt, és amikor már odabent ült az utastérben, egy kést szorított a bordáihoz. „Azt mondtam neki, hogy ha sikítani mer, akkor ott helyben megölöm.”

Miközben egy négysávos autópályán haladtak, meg kellett állniuk egy piros lámpánál. Lefékezett mellettük a jobb oldali sávban egy rendőrautó. Nagyon meleg volt akkor este, és mindez még világosban történt, úgyhogy mindkét autó ablaka le volt tekerve. Ha a lány kinyújtotta volna a karját, megérinthette volna a rendőrautó sofőrjének ablakpárkányát, de érezte, hogy a kés egyre erősebben préselődik oldalról a mellkasához, és hallotta, ahogy a fogvatartója azt mondja: „Ha csak megnyikkansz, vagy segítséget hívsz, máris halott vagy…” A közjáték kevesebb mint egy percig tartott. Az áldozat hallgatott.

„Az a rendőrautó egyenesen haladt tovább – mondta a gyanúsított. – Én balra kanyarodtam, továbbhajtottam az úton körülbelül egy kilométert, majd befordultam egy útra, ahol megerőszakoltam és megöltem a lányt.”

[1] A csillaggal jelölt nevek álnevek.

MÁSODIK RÉSZ

NEM VOLTAM OTT A FLORIDAI STARKE-BAN, amikor Ted Bundynak 1989. január 24-én találkája volt az „Öreg Sparkyval”, vagyis a Raiford börtön villamosszékével. Az ottani szóhagyomány szerint az Öreg Sparkyt egy vén tölgyfából faragták ki, majd a rabok készítették el a Raiford fűrészüzemében és asztalosműhelyében. Nem működött tökéletesen, és előfordult, hogy megégette a benne ülő elítélt gyilkosok húsát és haját. Gyakran egynél több áramütésre volt szükség ahhoz, hogy a kivégzésre ítélt kilehelje a lelkét.

1986-ban tizenkilenc állam tért át a „kíméletesebb” kivégzésre, a halálos injekció beadására. Az Öreg Sparkynak azonban várólistája volt.

Valamilyen okból kifolyólag senkivel sem beszéltem személyesen, aki jelen volt a kivégzőteremben és a galérián, ahol Ted meghalt – egészen eddig a hétig. Lehetséges, hogy nem szerettem volna megismerni Ted élete utolsó pillanatainak valamennyi részletét.

És aztán 2008 nyarán kaptam egy normál méretű borítékot dr. Arthur Burnstől, egy floridai fogorvostól, akinek a kollégája, ifj. Clark Hoshall fogorvos nemcsak hogy jelen lehetett Ted kivégzésén, de mindössze 3 méterre volt tőle, amikor a halálos áramütés érte. Art Burns mellékelt a borítékban egy megrendítő írást Clark Hoshall tollából, amelyben leírja, mit látott, hallott, szagolt és tapasztalt azon a reggelen, 1989 januárjában.

Dr. Burns és dr. Hoshall is közreműködött a 12 éves Kimberly Dianne Leach, a floridai Lake Cityből származó kislány, Ted Bundy utolsó áldozata maradványainak azonosításában. Bár Burns írta alá a hivatalos azonosítási nyomtatványt, Hoshall volt az, aki kinyitotta a kis fadobozt, amelyből előkerült Kimberly koponyája és állkapcsa.

Peter Lipkovic, a floridai 4. számú kerületi bíróság orvosszakértője arra kérte Hoshallt, hogy törvényszéki fogorvosként adjon szakvéleményt. Az anatómiai azonosítás, a csontváz, a fogsor és a röntgenfelvételek segítségével Hoshall kijelenthette, hogy a fogazat – a fogak mérete, elhelyezkedése, valamint a tejfogak is – egyezést mutatnak Kimberly Leach korábbi fogászati leleteivel. A sors iróniája, hogy Kimberlynek röviddel az eltűnése előtt kihúzták az egyik fogát.

A szülei gondosan vigyáztak az egészségére.

Clark Hoshallnak nem volt könnyű dolga akkor. A saját lánya, Victoria ugyanolyan idős volt, mint Kimberly Leach, így akarva-akaratlanul is összehasonlította kettejüket, és elgondolkodott azon, hogy vajon hogyan viselhette el ezt a tragédiát Kimberly családja.

Ken Robinson, a floridai autópálya-rendőrség járőre, aki megtalálta Kimberly csontvázát a Suwanee State Park közelében lévő sertéshizlalda egyik óljában, hasonló érzésekkel küszködhetett: dühöt érezhetett, hogy bárki megtehette ezt egy hetedikes diákkal, és tehetetlenséget is, mert elkésett, és már nem menthette meg a lányt.

Gyanítom, hogy csak kevés laikus érti azt a gyászfolyamatot, amelyet a bűnüldöző szervek, a törvényszéki szakértők és az ügyészek átélnek, amikor az áldozatok, akiknek gyilkosát keresik, a legsebezhetőbbek, azaz gyerekek.

„Én voltam az első tanú, aki megérkezett Theodore Robert Bundy kivégzésére – írta Clark Hoshall, majd később, amikor telefonon beszéltem vele, hozzátette: – Amikor megérkeztem, hajnali három óra lehetett, a glóriás hold ragyogva foglalta el a helyét az egyébként felhős égbolton. A főkapu melletti impozáns őrtorony tekintett le a gondosan ápolt pázsitra, a három, egymástól borotvaéles szögesdróttal elválasztott parcellára. A 3 méter magas kerítés áthatolhatatlannak tűnt.”

A többi hivatalos tanú reggel öt óra körül érkezett meg. Dr. Hoshall több mint egy évtizede várta ezt a napot. „Szakmai szempontból mindmáig a Bundy-ügy a törvényszéki pályafutásom legnagyobb horderejű esete.”

Clark Hoshall, Ken Robinson rendőrtiszt és Jerry Blair ügyész utaztak az első furgonban a zömök siralomházig, miután őket és a többi tanút reggelivel kínálták az elítéltek.

Más helyzetben talán csábítónak találták volna a tojás és szalonna, a tejbegríz, a palacsinta és a kávé illatát, de miután magukhoz vették a tányérjaikat, alig nyúltak hozzá az ételhez.

– Képtelen voltam enni – mesélte nekem Hoshall. – Egyáltalán nem volt étvágyam, ahogy a többieknek sem. Kedves gesztus volt ugyan, hogy reggelivel kínáltak, de a tudat, hogy mi következik ezután…

Dr. Hoshall a Raiford börtön egyik pszichológusa mellett foglalt helyet.

– Megkérdeztem tőle, hogy létezik-e valamilyen hatékony kezelés a Bundyhoz hasonló emberek számára. Egy pillanatra megdermedt, majd azt felelte: „Csak egy nagy kalapáccsal a szemei közé.”

A furgonok felsorakoztak, készen arra, hogy áthaladjanak egy füves térségen. Hoshall zsebében egy aranykereszt lapult.

Miután Robinson és Blair társaságában belépett a nézőtérre, az első sorhoz siettek. Clark Hoshall azt a széket választotta, amely épp egy vonalban volt az Öreg Sparkyval. Átlátszó üvegfal választotta el a tanúkat a kivégzőkamrától.

– Jerry Blair a bal oldalamon ült, Ken Robinson pedig tőlem jobbra.

Miután megtelt a tizenkét szék, még többen is érkeztek, akik megálltak a galéria pasztellszínű falai mentén.

– Bundyt mindkét csuklóján „vaskarmokkal”, megbilincselve húzták magukkal az őrök, át a villamosszék mögötti ajtón. A fejét rázta, és remegett, amikor bevonszolták.

Ted mindvégig ellenállt, amíg oda nem értek vele a villamosszékhez, de alulmaradt.

Hoshall nem emlékszik rá, hogy mondott volna végül a fogoly bármi olyasmit, aminek ki lehetett venni az értelmét. A leírás folytatása szinte klinikai pontosságú: örökre belevésődött a látvány az emlékezetébe.

– Bundy folyamatosan izgett-mozgott, és nem lehetett felvenni vele a szemkontaktust, amíg oda nem szíjazták a fejét a lapos hátlapú, szögletes oldalú fejtámlához. Az alsó állkapcsa jobb oldala alatt átlósan vezetett bőrszíjat szorosan rögzítették az arcán keresztül, a bal füle fölött. A fejpánt oldalirányban összepréselte Bundy orrát, és leszorította a bal szemhéját. A jobb szemét nyitva tartotta, és egyenesen előre nézett vele. Szemtől szemben találtam magam korunk egyik legelvetemültebb szexuális ragadozójával. Belenéztem a jobb szemébe, és halálos rettegést véltem felfedezni elgyötört arcán. Könnyeket azonban nem láttam. Ezután ráterítettek Bundy leszíjazott fejére egy összehajtogatott és benedvesített törölközőt. A feje tetejére egy rézből készült kis kerek koponyasapkát helyeztek, a tetején egy csavarszerű elektródával. A réz elektródához elektromos kábel csatlakozott. A rézsapka része volt egy bőrből varrott arcmaszk [hasonló a köszörűsök arcvédőjéhez, de ez műanyag helyett bőrből készült].

Ted Bundynak egyetlen esélye maradt ekkorra. Egy utolsó telefonhívás, amely némi haladékot adhat neki. A telefon a villamosszék mögötti falra volt szerelve, az áram bekapcsolására szolgáló kar pedig közvetlenül mellette, ugyanezen a falon volt. Megcsörrent a telefon. Valaki felvette, megrázta a fejét. Körülbelül a másodperc „egymilliomod része” telhetett el csupán ezután – Hoshallnak legalábbis úgy tűnt –, és a villamosszék mögött álló börtönőr meghúzta a kart.

– Nem akartak több időt adni neki. Abban a pillanatban kivégezték, amint megtudták, hogy nem érkezett hír a kormányzótól.

Ellentétben a hírekkel, miszerint három maszkos „hóhér” nyomott meg egy-egy gombot, miközben egyikük sem tudta, melyik az, amelyik bekapcsolja az áramot, Clark Hoshall szerint: „Csak az az egy kar volt, a szék mögött.”

– Az elektromos áram végigcikázott Bundy testén. Nekifeszült a szorosan rácsatolt bilincseknek – mondta Hoshall. – A körmei ciánkékre színeződtek. A sors iróniája, hogy Ted kedvelte az „alanyait”, akik ciánkékre festették az ajkukat és a körmeiket.

Megkérdeztem Clark Hoshallt, hogy hallott-e valamilyen zajt a helyiségben.

– Ó, igen. Hallani lehetett valamiféle galvanikus zúgást, amely mintha minden energiát kiszippantott volna a levegőből. Csak ez az egy áramütés kellett hozzá. Utána semmi. Az első észlelésem közvetlenül a kivégzés után az volt, hogy füst szállt fel Bundy jobb vádlijának arról a részéről, ahol egy földelt elektróda volt rárögzítve.

A börtön egészségügyi technikusa lehúzta Ted arcáról a bőrmaszkot.

– Ekkor – emlékezett vissza Clark Hoshall – ismét egyenesen belenézhettem Bundy jobb szemébe. A pupillája most már megdermedt és kitágult, majd elhomályosodott, már nem reagált a fényre. További vizsgálatokat elvégezve megállapították és jegyzőkönyvbe diktálták Bundy halálát.

Miközben a nagy erejű áramütés végighullámzott Ted testében, és sistergő hangja bejárta a helyiséget, Hoshall tudatosan dörzsölgette az aranykeresztet. Ken Robinson észrevette a gesztusát, és megkérdezte tőle:

– Ez kiért?

– A lányért, természetesen.

Mindkét férfi hitt az „életet az életért” elvben. Hoshall Robinsonhoz fordult a nézőtér falain túli folyosón.

– Vajon itt lennénk ma, ha megtaláltad és elkaptad volna annál a disznóólnál?

– Nem – felelte Robinson. Ha valamelyikük kezébe került volna Ted Bundy, miközben Kimberly csontvázmaradványait vizsgálták, aligha állták volna meg, hogy meg ne fojtsák. Tednek ehelyett még tizenegy év adatott meg. De nem több ennél. Kérdeztem Clark Hoshallt a lányáról, Victoriáról, aki a negyvenes évei elején járt ekkor, és ugyanannyi idős lehetett, mint Kimberly.

– Jól van. És boldog – mondta. – Hat gyermeke született, és sínen van az élete.

Egyikünk sem mondta ki azt, ami nyilvánvaló volt. Mi lett volna, ha…?

HARMADIK RÉSZ

Gyakori kérdések

TOVÁBBRA IS MINDEN HÉTEN KAPOK LEVELET Ted Bundyval kapcsolatos kérdésekkel. Vannak, amelyek időről időre megismétlődnek. Itt a legjobb tudásom szerint igyekszem válaszolni ezekre a kérdésekre. Sok válaszom szükségszerűen csak a saját, szubjektív véleményem lesz – azt írom, amit az évek során szerzett tapasztalataim alapján gondolok.

Ki volt Ted biológiai apja?

Ezt sohasem sikerült teljes bizonyossággal tisztázni. Az édesanyja, Eleanor Louise Cowell mindössze annyit árult el, hogy Ted apja „tengerész” volt. A születési anyakönyvi kivonatában az apja az akkor 30 éves Lloyd Marshallként szerepel, aki a légierő veteránja volt, és a Penn Állami Egyetemen végzett. Jack Worthington is szerepelt azonban Ted apjaként. Ted 1946. november 24-én született a vermonti Burlingtonban, az Elizabeth Lund nevét viselő szülőotthonban, amelyet egyedülálló nőknek tartottak fenn, és a születési anyakönyvi kivonatán a „törvénytelen” minősítés szerepelt.

Sokan úgy vélik, hogy vérfertőzésben fogant, és az édesanyja erőszakos természetéről ismert apja nemzette. Legjobb tudomásom szerint sohasem vettek vérmintát tőle ennek megerősítése vagy cáfolata céljából. A DNS-vizsgálatokra még ötven évet kellett várni. Tednek több vezetékneve is volt: Cowell, Nelson, Bundy, és megannyi változat, amelyet ellopott másoktól csak azért, hogy menekülés közben is megvédje a személyazonosságát.

Valóban nemzett gyermeket Ted Bundy a börtönévei alatt?

Úgy vélem, igen. A floridai Starke-ban működő Raiford börtön egyik gyakori látogatója elmesélte nekem, hogy az őrizetesek az 1980-as évek elején összedobták a pénzüket, hogy megvesztegessék az őröket, és így kettesben lehessenek a női látogatóikkal. Aki megnyerte ezt a „lottót”, annak volt lehetősége és ideje is arra, hogy teherbe ejtse a feleségét vagy barátnőjét. Ráadásul állítólag nagyon hasonlított Tedre a kislány, akit Carole Ann Boone hozott a világra.

Hol van most Carole Ann Boone és a lánya?

Sohasem próbáltam többet is megtudni Ted volt feleségéről (aki még a kivégzése előtt elvált tőle) és gyermekéről, mivel úgy éreztem, hogy ha semmit sem tudok, akkor véletlenül sem szivárogtathatok ki a médiában olyan részleteket, amelyek sértik a magánélet szentségét. Úgy hallottam, hogy Ted lánya kedves és intelligens fiatal nő, de fogalmam sincs, hol élhet az édesanyjával. Sok fájdalmat éltek át ők ketten.

Hol van Meg Anders és a lánya, az a gyermek, aki a hetvenes években apafiguraként tekintett Tedre?

Megről és most negyven körüli lányáról sem akartam többet megtudni. Meg sok évvel ezelőtt írt egy könyvet Elizabeth Kenyon írói álnéven The Phantom Prince: My Life with Ted Bundy (A fantomherceg: Életem Ted Bundyval) címmel, amelyet egy kis seattle-i kiadó adott ki, ám ez a vállalkozás már nem létezik, és magát a könyvet sem lehet beszerezni immár évek óta.[2] Nemrégiben ugyancsak meglepődtem, amikor Liane Anders*, Meg lánya felhívott telefonon. Ted őt is bántotta érzelmileg. Az emberek összetetten reagálnak a traumára, Liane például azt mondta, hogy sokáig lelkiismeret-furdalása volt a fiatal nők miatt, akiket Ted megölt – mintha valamilyen úton-módon megakadályozhatta volna ezeket a gyilkosságokat. Győzködtem őt arról, hogy nem terheli semmiféle felelősség azért, amit Ted elkövetett. Ő csak egy kislány volt, amikor mindez történt, egy gyerek, aki egykor szerette Tedet, és bízott benne. Egyszer talán majd papírra veti az érzéseit, és remélem, hogy „Elizabeth Kenyon” gondoskodik arról, hogy újra megjelenjen a könyve.

Tisztázták Ted Bundyt valaha is a gyilkosságok alól, amelyekkel gyanúsították?

Hivatalosan talán egy vagy két alkalommal. Feltételeztem, hogy ő ölte meg Katherine Merry Devine-t, miután 1973 decemberében felvette az egyetemi negyedben. A lány szülei és sok nyomozó is úgy gondolta, hogy Ted volt a gyilkosa. Csakhogy létezett egy „alvó” gyanúsított, akit a washingtoni Thurston megye seriffjének nyomozói figyeltek a huszonnyolc év alatt – mindaddig, amíg a gyilkosság felderítetlen maradt. William E. Cosdennek hívták az illetőt, és volt már priusza nemi erőszakért Marylandben, valamint született az ügyében egy megkérdőjelezhető ítélet, amely felmentette nemi erőszak és gyilkosság vádja alól.

2002 márciusában a Katherine Merry testéről és ruházatáról kinyert DNS-t összehasonlították Cosdenével, és a két minta egyértelműen egyezést mutatott. Cosden azt hitte, hogy ezzel megúszta. Épp a rokonainál járt látogatóban, akik egy benzinkutat működtettek Olympiában, amikor a 14 éves lány kiszállt az általa Seattle-ben stoppolt autóból. A férfi ott találkozott össze vele a benzinkútnál, a kamionosok megállójában, és a lány megbízott benne. Cosdent ez idő szerint biztonságos helyen tudhatjuk a börtönben.

Ted Bundy a lelke mélyén jó ember volt, ugye?

Nem.

Félt valaha is Ted Bundy társaságában, különösen akkor, amikor kettesben maradt vele éjjel a krízisklinikán?

A válasz erre a kérdésre is nemleges. Mindig is büszke voltam arra, hogy felismerem az aberrációt másokban, ami egyfelől veleszületett képességem, másrészt a tapasztalataimnak és a képzésemnek köszönhető. És sokáig szidtam magamat azért, hogy nem fedeztem fel semmi fenyegetőt vagy nyugtalanítót Tedben. Nagyon kedves volt hozzám, aggódott a biztonságomért, és látszólag empatikusnak tűnt.

Az egyetlen előjel, amire felfigyelhettem volna, az volt, hogy a kutyám (aki mindenkit szeretett) a legkevésbé sem kedvelte őt. Valahányszor Ted az íróasztalom fölé hajolt a krízisklinikán, a kutyám morgott, és felborzolta a szőrt a nyakán.

A tanulság egyértelmű: Figyelj a kutyádra!

Nem gondolja, hogy Ted Bundyt életben kellett volna hagyni, és pszichiáterekkel tanulmányozni, amíg életfogytiglani börtönbüntetését töltötte?

Nem, nem hiszem, hogy ezt kellett volna tenni. Ted megtalálta volna a módját, hogy megszökjön, és akkor veszélyesebb lett volna, mint bármikor korábban. Rengeteg intelligens, tapasztalt embert – közöttük engem is – átvert, és képes lett volna újra és újra megtenni ezt. Ez vállalhatatlanul nagy kockázatot jelentett volna.

Mennyi volt Ted IQ-ja?

124-nek mérték a standard Wechsler–Bellevue-teszten. Ez elég volt ahhoz, hogy elvégezze a főiskolát, és további diplomákat is szerezzen, de nem érte el a zsenik szintjét.

Hol temették el Ted Bundyt?

Ezt a hozzá legközelebb állókon kívül senki sem tudja. A holttestét elhamvasztották, és azt kérte, hogy szórják szét a hamvait a Washington állambeli Cascade-hegységben. Ez valószínűleg bölcs döntés volt, mivel egy felismerhető sírhely esetén fennállt volna a veszélye, hogy meggyalázzák.

Ön szerelmes volt Ted Bundyba?

Nem. Szerencsére sohasem vonzódtam Tedhez a barátságon túlmutatóan. Egy gyilkossági nyomozóba voltam szerelmes a hetvenes években, és még sokáig azt követően is. Az idén ugyancsak megdöbbentem, amikor egy diáklány azt írta nekem, hogy a professzora azt mondta az osztályuknak, hogy Tednek és nekem viszonyunk volt, és azt terveztük, hogy összeházasodunk. Ennek a pletykának azonnal utána kellett járnom! A szerkesztőm segítségével találtunk egy hirdetést az eBay-en az egyik könyvem használt példányáról. Az eladó az ismertetőben kihagyott két mondatot egy könyvkritikából, és ezáltal teljesen megváltoztatta a jelentését. Ebben a hibás részben az én nevemet használta, miközben a szöveg Carole Ann Boone és Ted kapcsolatáról szólt. Ez a téves állítás több helyen is felbukkant az interneten. Kínos, és teljesen megalapozatlan.

Ted Bundy őrült volt, ugye?

Nem volt őrült. Kérem, olvassa el ennek a könyvnek az első részét!

Számos nyomtatott lapban olvastam, hogy 1986 júliusában Bundy kivégzését mindössze tizenöt perccel a kivégzés előtt felfüggesztették. Aztán októberben ez megismétlődött, csakhogy hét órával a kivégzés kitűzött időpontja előtt. Megfelel ez a valóságnak, vagy csak médiaszenzáció? És ugyanilyen fontos kérdés az is, hogy ha Ted Bundynak mindössze tizenöt perce vagy hét órája volt hátra, miért nem tett vallomást 1989 januárjáig? Biztosították őt az ügyvédei arról, hogy nem fogják kivégezni? Miért várt, és miért nem húzta elő ezt a kártyát 1986-ban? Honnan tudta, hogy akkor nem fogják kivégezni?

Először is, 1986 júliusában nem tizenöt perccel, hanem tizenöt órával a kivégzése előtt érkezett meg a felfüggesztése. Ugyanabban az évben novemberben pedig hét órával a tervezett kivégzése előtt. Az ügyvédei tizennyolc fellebbezést nyújtottak be. Azt hiszem, Ted már kezdte legyőzhetetlennek érezni magát – úgy gondolhatta, hogy mindig lesz még egy esély. Azt azonban nem tudhatta biztosan, hogy nem fogják beleültetni a villamosszékbe, valahányszor kitűzték a kivégzése időpontját.

Kockázatot vállalt, és ismét nyert. Azt azonban sem én, sem más nem tudta megmondani sem akkor, sem most, hogy mit gondolhatott Ted.

És ezzel el is érkeztünk a leggyakrabban feltett kérdéshez:

Milyen volt Ted Bundy valójában?

Nem tudom. Annyiféleképpen mutatta magát különböző embereknek. Volt színész, hazug, tolvaj, gyilkos, cselszövő, zaklató, sármőr, intelligens, de nem zseniális, és végül halálraítélt is.

Szerintem még maga Ted sem tudta, milyen is volt valójában.

És most következzék egy Ted Bundy nevű férfi története – a kezdetektől fogva.

Ann Rule

2008. szeptember

[2] A könyvet legutóbb 2020-ban jelentették meg újra, Elizabeth Kendall szerzői névvel. Ugyanebben az évben a könyvből ötrészes dokumentumsorozat is készült – A szerk.

ELŐSZÓ

1980

EZT A KÖNYVET FÉL TUCAT ÉVVEL EZELŐTT még egy teljesen más műnek szántam. Eredetileg egy bűnügyi riporter krónikájának terveztem egy megmagyarázhatatlan gyilkosságsorozatról, amelynek áldozatai gyönyörű, fiatal nők voltak. A hangnemnek természeténél fogva távolságtartónak kellett volna lennie, miután kiterjedt kutatás eredményeit összegezte. Természetesen szó sem esett volna benne az életemről. Ehelyett egy nagyon is személyes könyv született meg, egy egyedülálló barátság története, amely valahogyan túlnőtt a tényeken, amelyekhez a kutatásomnak köszönhetően jutottam hozzá. Ahogy teltek az évek, rá kellett jönnöm, hogy az ismeretlen férfi, aki körül egy egyre szélesedő rendőrségi nyomozás örvénye forgott, nem is volt idegen. Sőt, a barátom volt.

Egy dolog könyvet írni egy névtelenről, akit gyilkosságok elkövetésével gyanúsítanak. Egészen más lapra tartozik azonban olyasvalakiről írni, akit tíz éve ismersz, és akinek a sorsát a szíveden viseled. És mégis, pontosan ez történt. A könyv elkészültéről szóló szerződésemet már hónapokkal azelőtt aláírtam, hogy Ted Bundy több mint tucatnyi gyilkosság első számú gyanúsítottja lett. A könyvem nem egy, az újságokban arc nélkül szereplő névről készült, egy ismeretlenről, aki egy csupán a Seattle környékén élő több mint egymillió ember közül. Hanem a barátomról, Ted Bundyról.

Úgy is alakulhatott volna, hogy sohasem találkozunk mi ketten. Logikailag, statisztikailag, demográfiailag elenyészően kicsi volt annak az esélye, hogy Ted Bundy és én összeismerkedjünk, és gyorsan barátságot kössünk. Ugyanazokban az államokban éltünk egyidejűleg – nem is egyszer, hanem több alkalommal is –, de a közöttünk lévő tíz év korkülönbség miatt sokáig nem találkoztunk.

Amikor 1971-ben sor került erre, én egy molett, négygyermekes anya voltam, aki majdnem 35 évesen válás előtt állt. Ted 24 éves volt, jóképű, és briliáns, végzős pszichológia szakos hallgató a Washingtoni Egyetemen. A véletlen úgy hozta, hogy munkatársak lettünk a seattle-i krízisklinika segélyvonalain a keddi éjszakai műszakban. Friss ismeretségünkből gyorsan barátság lett.

Én önkéntesként dolgoztam a krízisklinikán, Ted pedig a szakmai gyakorlatát töltő ösztöndíjas egyetemistaként 2 dollárt keresett vele óránként. Ő a jogi egyetemre készült, én pedig abban reménykedtem, hogy akkor frissiben elindított szabadúszó írói karrieremmel idővel biztosítani tudom majd a családom megélhetését. Bár a Washingtoni Egyetemen kreatívírás-szakon szereztem alapdiplomát, 1968-ig csak keveset írtam. Akkor a tényfeltáró-oknyomozó történetekre specializálódott True Detective Magazine és testvérkiadványai északnyugati tudósítója lettem. Azok a súlyos bűnügyi történetek tartoztak hozzám, amelyek helyszínei az oregoni Eugene-től a kanadai határig terjedtek.

Ez egy olyan területnek bizonyult, ahol megálltam a helyemet. Az 1950-es években rendőrként szolgáltam Seattle-ben, és kamatoztathattam a bűnüldözés iránti érdeklődésemet és az irodalmári végzettségemet. Az egyetemen az abnormális pszichológia volt a mellékszakom, majd kriminalisztikából szereztem diplomát, hogy némi szakértelemmel a tarsolyomban írhassak a tudományos bűnügyi nyomozás történetéről. 1980-ra több mint nyolcszáz ügyet dolgoztam fel, amelyek többségükben gyilkossági esetek voltak, és az északnyugati partvidékhez kötődtek. Több száz gyilkossági nyomozónak sikerült a bizalmába férkőznöm – egyiküktől azt a kissé nyugtalanító elismerést kaptam, hogy „Ann, te olyan vagy, mint aki közülünk való”. Teljes bizonyossággal tudom, hogy a jog iránti közös érdeklődésünk hozott össze Teddel, de biztosított némi alapot a beszélgetéseinkhez az is, hogy a pszichológiai témák is érdekeltek bennünket. Mindig is úgy éreztem, hogy ennél többről van szó – olyasmiről, ami túlmutat azon, ami mulandó. Ted maga is utalt erre egyszer egy levélben, amelyet a börtöncellájából küldött, egy cellából a sok közül, amelyben raboskodott:

„Hívhatod karmának. Lehet, hogy az is. Ám bármilyen természetfeletti erő irányítja is a sorsunkat, ez hozott össze bennünket az elménket kitágító helyzetekben. Hinnem kell benne, hogy ez a láthatatlan kéz még több hűtött Chablis-t fog kitölteni nekünk az elkövetkező, kedvezőbb és nyugodtabb időkben. Szeretettel: Ted.”

Ez a levél 1976. március 6-án kelt, és nem találkozhattunk többé egymással a börtön falain, illetve egy szigorúan őrzött tárgyalótermen kívül. Megmaradt azonban közöttünk egyfajta különös kötelék.

Ted Bundy a barátom volt, jóban-rosszban egyaránt. Sok-sok éven át kitartottam mellette, remélve, hogy alaptalanul gyanúsítják. Csak kevesen fogják érteni ezt a döntésemet. Biztosra veszem, hogy sokan dühösek ezért rám. És mégis mindezzel együtt el kell mesélnem Ted Bundy történetét, méghozzá a maga teljességében ahhoz, hogy valami jót is kihozzunk azokból a szörnyű, 1974 és 1980 között eltelt évekből.

Hosszú ideig szenvedtem a Tedhez fűződő ambivalens kapcsolatom miatt. Hivatásos íróként az életem nagy sztoriját köszönhetem neki, egy olyan történetet, amelyről minden író álmodik. Azt hiszem, nincs még egy szerző, aki ilyen mértékig beavatott lenne, és ilyen alaposan ismerné Ted történetének valamennyi aspektusát. Nem én kerestem, és sok hosszú éjszakán át fohászkodtam azért, hogy bárcsak másképpen alakultak volna a dolgok – mert akkor egy vadidegenről írhatnék, akinek a reményei és álmai teljesen függetlenek az enyéimtől. Szerettem volna visszaröpülni 1971-be, kitörölni mindazt, ami történt, hogy úgy gondolhassak Tedre, mint arra a nyitott, mosolygós fiatalemberre, akinek akkor ismertem.

Ted tud arról, hogy dolgozom ezen a könyvön. Mindig is tudta, ennek ellenére továbbra is írt nekem, és telefonon is hívott. Úgy vélem, tudja, hogy megpróbálom megmutatni az embert a maga teljes mivoltában.

Tedet úgy jellemezték, mint a tökéletes fiatalembert, az ideális diákot, a felnőtté vált cserkészt, a zsenit, aki olyan jóképű, mint egy filmsztár, továbbá a Republikánus Párt jövőjének reménységét, egy érzékeny pszichiátriai szociális munkást, kezdő ügyvédet, megbízható barátot és azt a fiatalembert, akinek a jövő nem is hozhat mást, mint sikert.

Mindez ő volt, ugyanakkor egyik sem.

Ted Bundyt nem lehet beskatulyázni. Az nem fordulhatott elő, hogy valaki megnézi az aktáját, és azt mondja: „Látod, törvényszerű volt, hogy ilyenné vált.”

Mert ami történt, az valójában teljességgel érthetetlen volt.

Ann Rule

1980. január 29.

1. fejezet

SENKI SEM FIGYELT FEL ARRA A FIATALEMBERRE, aki 1978. január 8-án, vasárnap hajnalban kisétált a floridai Tallahasseeben található Trailways buszpályaudvarról. Úgy nézett ki, mint aki még egyetemista, vagy talán egy kicsivel idősebb, és feltűnés nélkül elvegyült a mintegy 30 ezer diák között, akik azon a héten érkeztek Florida fővárosába. Ez is volt a terve. Jól érezte magát az egyetemi légkörben, és otthonosan mozgott ebben a közegben.

Igazság szerint a lehető legmesszebb került az otthonától, amennyire csak lehetett, és mégis az Egyesült Államok területén maradt. Ezt is előre megtervezte, mint minden mást. Megvalósította a lehetetlent, és most azon volt, hogy új életet kezdjen, új névvel, kitalált, „lopott” háttérrel és teljesen más viselkedésmintával. Ennek köszönhetően biztosra vehette, hogy a szabadság mámorító érzése örökre vele marad.

Washington államban, Utahban vagy Coloradóban még a legfelületesebb médiafogyasztók és újságolvasók is azonnal felismerték volna. De itt, a floridai Tallahasseeben még névtelen maradhatott: csak egy volt a jóképű fiatalemberek közül, aki készségesen mosolygott.

Korábban ő volt Theodore Robert Bundy. Csakhogy Ted Bundy nem létezhetett többé. Ő most már Chris Hagen volt. Ez elég lesz addig, amíg el nem dönti, hogy ki lesz a következő.

Sokáig fázott. Fázott a coloradói Glenwood Springsben, ahol fagyos éjszakai levegő fogadta, amikor észrevétlenül kijött a Garfield megyei börtönből. Fázott azután újév napján is, amikor a Michigan állambeli Ann Arborban elvegyült a kocsmai tömegben, és szurkolt, miközben a Rose Bowl Game mérkőzéseit nézte a tévében. Fázott akkor is, amikor úgy döntött, hogy dél felé veszi az irányt. Az, hogy pontosan hová megy, nem igazán számított, feltéve, hogy melegen süt a nap, enyhe az időjárás, és ő maga valamelyik egyetem kampuszán tartózkodhat.

Hogy miért éppen Tallahasseere esett a választása? Leginkább a véletlen hozhatta így. Utólag visszatekintve azt látjuk, hogy gyakran a véletlenszerű döntések vezetnek tragédiához. Tedet elbűvölte a Michigani Egyetem kampusza, és ott is maradhatott volna. A börtönben elrejtett tartalékaiból maradt volna annyi pénze, hogy kifizessen egy 12 dolláros szobát a YMCA-ban, de a michigani éjszakák januárban könyörtelenül hidegek is tudnak lenni, és nem volt meleg ruhája.

Járt már Floridában korábban. Annak idején, amikor még a Republikánus Párt energikus fiatal munkatársa volt, jutalomként részt vehetett az 1968-as Miamiban rendezett kongresszuson. Ám miközben a Michigani Egyetem könyvtárában böngészgette a főiskolai katalógusokat, nem Miamira gondolt.

A gainesville-i Floridai Egyetem ismertetőjét nézegette, de aztán gyorsan el is vetette ezt az ötletet. Gainesville körül nem volt víz, és ahogyan később megfogalmazta: „Nem volt elég feltűnő a térképen – azt hiszem, ez babona.”

Tallahassee viszont „pazarul nézett ki”. Élete nagy részét a washingtoni Puget Soundon élte le, és vágyott a víz látványára és illatára: Tallahassee az Ochlockonee folyó mentén terült el, amely az Apalachee-öbölbe és a hatalmas Mexikói-öbölbe vezetett.

Ted tudta, hogy soha többé nem térhet haza, szó szerint soha többé, de a floridai indián eredetű nevek emlékeztették kissé Washington városaira és folyóira, amelyek északnyugati törzsi elnevezések voltak.

Tallahassee lesz a jó választás.

Szilveszter napjáig kényelmesen utazgatott. Az első kint töltött éjszaka kissé nehezen telt, de elégedettséggel töltötte el, hogy szabadon járhat-kelhet. Amikor Glenwood Springsben ellopta a „bontószökevényt” az utcáról, már tudta: nem biztos, hogy képes lesz megtenni az utat az Aspenbe vezető, hófödte hágón át, de nem sok választása maradt. Ötven kilométerre Vailtől – és 65 kilométerre Aspentől – lerobbant, de egy jó szamaritánus segített neki letolni a roncsot az útról, és visszavitte Vailbe.

Onnan aztán buszra szállt Denverbe, taxival kiment a repülőtérre, ahonnan Chicagóba repült, még mielőtt felfedezték volna, hogy eltűnt. Gyerekkorában ült utoljára vonaton, úgyhogy élvezte az Ann Arborig tartó Amtrak-utat: két év után először ivott valamit a büfékocsiban, miközben arra gondolt, hogy fogvatartói egyre távolabb és távolabb keresik a hófödte utakon, amelyeket maga mögött hagyott.

Ann Arborban megszámolta a pénzét, és rájött, hogy takarékoskodnia kell. Mióta elhagyta Coloradót, egyenes úton járt, de most úgy döntött, hogy nem számít egy újabb autólopás. Ezt a kocsit az atlantai fekete gettó közepén hagyta a kulcsokkal együtt. A lopást senki sem tudta volna Ted Bundyhoz kötni – még az FBI sem (egy olyan szervezet, amelyet magánemberként alaposan túlértékeltnek tartott), amely épp most vette fel a tíz legkeresettebb személy listájára.

A Trailways busza egyenesen Tallahassee belvárosába vitte. Kissé megijedt, amikor leszállt róla, mert azt hitte, egy olyan férfit lát ott, akit a utahi börtönből ismert, de az illető átnézett rajta, és Ted ekkor rájött, hogy kissé paranoiás. Különben is, most már nem volt elég pénze ahhoz, hogy messzebbre utazzon, viszont még mindig megengedhette magának, hogy bérelhessen egy szobát.

Tetszett neki Tallahassee. Tökéletesen megfelelt a céljainak: kihalt és csendes volt, igazi vidéki város azon a vasárnap reggelen. Kisétált a Duval Streetre. Csodásan érezte magát. Meleg volt az idő, a levegő jó illatú. Úgy érezhette, ez egy új nap friss hajnala. Olyan pontosan vette az irányt a Floridai Állami Egyetem kampusza felé, mint egy postagalamb. Nem okozott gondot megtalálnia. A Duval Street keresztezte a College-ot. Aztán jobbra fordult. Már látta maga előtt a régi és az új Capitolium épületét, majd azokon túl magát a kampuszt.

A parkolósávokat somfákkal ültették be, amelyek az otthonára emlékeztették, de a többi növény ismeretlen volt számára, ellentétben azokkal a helyekkel, ahol megfordult korábban. Tölgyeket, vízi tölgyeket, tűnyalábos fenyőket, datolyapálmákat és magasra törő amerikai ámbrafákat látott. Úgy tűnt, mintha az egész várost a fák védenék. Az ámbrafák ágai most, januárban kopárak és csupaszok voltak, így a látványuk a téli északra emlékeztette, de a hőmérséklet meghaladta a 20 Celsius-fokot.

Éppen a táj idegensége miatt érezte magát nagyobb biztonságban itt. Mintha minden rossz időszakot maga mögött hagyott volna, olyannyira eltávolodva tőlük, hogy mindent elfelejthet, ami az elmúlt négy évben történt. Teljesen elfelejtheti, mintha meg sem történt volna. Ebben jó volt. Volt egy hely a fejében, ahová visszahúzódhatott, és ahol mindent elfelejthetett. Nem akarta kitörölni. Csak elfelejteni.

Ahogy közeledett a Floridai Állami Egyetem kampuszához, alábbhagyott az eufóriája. Lehet, hogy hibát követett el. Sokkal több lehetőségre számított, arra, hogy elvegyülhet, és hogy az albérletet hirdető táblák sokasága vár rá. Úgy tűnt, itt csak nagyon kevés kiadó lakás van, és tudta, hogy hiába kezdené böngészni az apróhirdetéseket, ezzel sem menne sokra. Nem tudná megmondani, mely címek vannak az egyetem közelében.

A ruházatát, amely Michiganben és Coloradóban kevésnek tűnt, most kezdte túl soknak és nehéznek érezni, ezért bement az egyetemi könyvesboltba, ahol szekrények sorakoztak, amelyekbe berakhatta a pulóvereit és a sapkáját.

Mindössze 160 dollárja maradt, ami nem valami sok, ha belegondolt, hogy még ki kell bérelnie egy szobát, kifizetnie a kauciót, és ételt vennie, amíg nem talál valami munkát magának. A diákok többsége kollégiumokban, diákszövetségi házakban, valamint a kampuszt körülvevő régebbi apartmanokban és lakóházakban lakott. De ő későn érkezett ide. A szemeszter elkezdődött, és szinte minden albérlet foglalt volt már.

Ted Bundy korábban szép lakásokban, kényelmes, régi házak felső emeletén található, szellős szobákban lakott a Washingtoni és a Utahi Egyetem kampuszainak közelében. Nem volt elragadtatva a West College Avenue-n található „The Oak” nevű, délies stílusú ház frontjának látványától. A nevét az előkertben álló egyetlen fáról kapta, amely ugyanolyan elhanyagolt volt, mint a mögötte álló régi lakóépület. A festése már kifakult, az erkély pedig oldalra dőlt, de az ablakban ott volt a „kiadó” feliratú tábla.

Behízelgően mosolygott a főbérlőre, és gyorsan rábeszélte magát az egyetlen üres albérletre, amelyet talált. Mindössze 100 dollárnyi kauciót kellett letennie. Chris Hagen néven bemutatkozva ígéretet tett rá, hogy egy hónapon belül kifizeti a kéthavi bérleti díjat, azaz 320 dollárt. Maga a szoba ugyanolyan lehangoló volt, mint az épület, de így legalább volt tető a feje felett. Volt hol laknia, egy hely, ahol elkezdhette megvalósítani további terveit.

Ted Bundy olyan ember volt, aki tanult a tapasztalatokból – a sajátjaiból és másokéiból is. Az elmúlt négy év során alaposan megváltozott az élete: egy felfelé ívelő pályafutású, tehetséges fiatalember volt, aki belátható időn belül akár Washington kormányzója is lehetett volna, de ehelyett szélhámos és szökevény lett belőle. Valójában intelligens szélhámos volt, aki minden szükséges információt kiszedett azokból az őrizetesekből, akikkel osztozott a celláján. Messze értelmesebb volt bármelyiküknél, sőt a börtönőrök többségénél is. A hajtóerő, amely egykor arra sarkallta, hogy sikerre törekedjen a tisztesség világában, fokozatosan módosította az irányt, egészen addig, hogy már csak egyetlen dologra összpontosított: a szökésre – az állandó és tartós szabadság megszerzésére, még akkor is, ha ő lesz az első számú körözött személy az egész Egyesült Államokban.

Látta, mi történik a szökevényekkel, akik nem voltak elég intelligensek a tervezéshez. Tudta, hogy az első dolga az lesz, hogy személyi igazolványokat szerezzen magának. Nem egyre volt szüksége, hanem többre, egy egész készletre. Végignézte, ahogy a kevésbé ügyes szökevényeket visszakísérték a börtönükbe, és arra a következtetésre jutott, hogy azért buktak le, mert igazoltatáskor nem tudtak olyan igazolványokat felmutatni, amelyek nem szerepeltek a washingtoni nemzeti bűnügyi információs központ számítógépes nyilvántartásában.

Ő nem fogja elkövetni ezt a végzetes hibát. Az első dolga az lesz, hogy kutatni fog a diáknyilvántartásokban, ahol több végzősről is talál feljegyzéseket, olyanokról, akikre a gyanú legkisebb árnyéka sem vetődhet. Bár ekkor már 31 éves volt, úgy döntött, hogy egy körülbelül 23 éves, végzős diák bőrébe bújva kezd új életet. Amint megtalálta ezt a biztos identitást, keresni fog még két másik személyazonosságot, amire át tud váltani, ha az ösztönei azt súgják, hogy figyeli valaki.

Munkát is kellett találnia, de nem olyat, amire már bizonyítottan alkalmas volt – szociális szolgálat, mentálhigiénés tanácsadó, politikai vagy jogi asszisztens –, hanem kétkezi munkát. Rendelkeznie kellett társadalombiztosítási számmal, jogosítvánnyal és állandó lakcímmel. Az utóbbi már megvolt. A többit majd megszerzi. Az albérleti kauciójának kifizetése után azonban már csak 60 dollárja maradt. Most hasított belé a tudat, hogy milyen nagy lett az infláció, amíg ő börtönben ült. Korábban biztos volt benne, hogy az a néhány száz dollár, amivel a szökését kezdte, kitart majd egy-két hónapig, de mostanra már majdnem elfogyott.

Ezen változtatnia kell. A terve egyszerű volt. Először személyi igazolványt szerez, aztán munkát, és végül, ami a legfontosabb, hogy a lehető legtörvénytisztelőbb állampolgárként fog élni, aki valaha is sétált Florida utcáin. Megfogadta, hogy soha egy büntetőcédulát sem fog kapni, és semmit sem követ el, ami miatt a rendfenntartó erők felfigyelhetnének rá. Most olyan emberként kezdhette újra, akinek nem volt semmiféle múltja. Ted Bundy halott.

Mint minden korábbi terve, ez is jónak ígérkezett. Ha képes lesz pontosan megvalósítani, akkor semmi kétség: sohasem fog lebukni. A floridai rendőröknek megvoltak a maguk gyilkossági gyanúsítottjaik, akiket szemmel kellett tartaniuk, és nem foglalkoztak olyan bűncselekményekkel, amelyeket a távoli Utah vagy Colorado államban követtek el.

A fiatalok többsége valószínűleg pánikba esett volna a jövője bizonytalansága miatt, ha idegenek közé és idegen helyre csöppent volna, mindössze 60 dollárral a zsebében, munkanélküliként, abban a tudatban, hogy egy hónapon belül elő kell teremtenie 320 dollárt.

„Chris Hagen” azonban távolról sem így reagált. Ő pánik helyett örömmámorban úszott, és hatalmas megkönnyebbülést érzett. Megcsinálta! Szabad volt, és nem kellett menekülnie többé. Bármi várt is rá 1977 vége felé közeledve, az semmi sem volt ahhoz képest, amit január 9-e reggele hozott számára. Nyugodtnak és boldognak érezte magát, amikor elaludt keskeny ágyában a tallahasseei albérletében, a „The Oak” nevű családi házban.

Jó oka volt rá. Theodore Robert Bundynak, a férfinek, aki nem létezett többé, január 9-én reggel 9 órakor ugyanis bíróság elé kellett volna állnia szándékos emberölés elkövetése miatt a coloradói Colorado Springsben. Az a tárgyalóterem akkor azonban üres maradt.

A vádlottnak nyoma veszett.

2. fejezet

AZ A TED BUNDY, AKI 1978. JANUÁR 8-ÁN Tallahasseeben „elhalálozott”, majd Chris Hagen néven újjászületett, olyan ember volt, aki nem mindennapos teljesítményt mutathatott fel. Bár látszólag belesimult a középosztály létformájába, sok mindent tett, ami eltért attól.

Már a születése körülményei is másmilyennek bélyegezték meg. Az 1946-ban fennálló amerikai erkölcsöket egy egész világ választotta el a hetvenes és nyolcvanas évek moralitásától. Ma a házasságon kívül született gyermekek az összes újszülött jelentős hányadát teszik ki a legalizált abortuszok, a vazektómia és a fogamzásgátló tabletták ellenére. A leányanyák megbélyegzése ma már ritkaságszámba megy, és többségük megtartja gyermekét, akik zökkenőmentesen beilleszkednek a társadalomba.

Ez 1946-ban még másként volt. A házasság előtti szex nyilván nem volt ismeretlen jelenség, hiszen mindig is létezett, de az érintett nők nem beszéltek róla, jellemzően még a legjobb barátnőiknek sem. A házasság előtti szexet a lányok esetében promiszkuitásnak tekintették, miközben a férfiak nyugodtan dicsekedhettek vele. Ez persze igazságtalanság volt, és nélkülözött minden logikát, de attól még tény, hogy így volt. Azokban az időkben liberálisnak számított, aki azt hirdette, hogy „csak a rendes lányokat kapják el”. Az aggodalmaskodó anyák által nevelt lányok nemigen kérdőjelezték meg azt az alaptételt, hogy a szüzesség önmagában cél.

Eleanor Louise Cowell 22 éves, „jóravaló lány” volt, aki mélyen vallásos családban nevelkedett Philadelphia északnyugati részén. Képzeljük csak el, mennyire pánikba esett, amikor rájött, hogy teherbe esett egy férfitől, akit egyszerűen csak „matrózként” emlegetett. A férfi megrémült, és magára hagyta a lányt, akinek szembe kellett néznie szigorú családjával. A rokonai összezártak körülötte, de mélyen megdöbbentek, és lesújtottak voltak.

Magzatelhajtásról szó sem lehetett: ez akkor még illegális volt – sötét utcákban és elsötétített szobákban végezték a műtétet idős asszonyok vagy olyan orvosok, akiknek már elvették az engedélyét. Az abortuszt ráadásul a vallási meggyőződése is tiltotta. Ezenkívül már megszerette a testében növekvő magzatot. Képtelen lett volna elviselni a gondolatot, hogy örökbe adja a gyermekét. Az egyetlen dolgot tette, amit ebben a helyzetben csak tehetett. Hét hónapos terhesként elhagyta az otthonát, és beköltözött a vermonti Burlingtonban működő Elizabeth Lund szülőotthonba, amelyet leányanyák számára tartottak fenn.

Ezt az intézményt a viccelődő helybéliek csak így emlegették: „Lizzie Lund otthona kikapós hölgyeknek.” A bajba jutott lányok is tisztában voltak ezzel, de nem maradt más választásuk, és így a szülés megindulásáig olyan közegben élhették napjaikat, amely nem volt eleve ellenséges, és ahol senki sem foglalkozott az érzéseikkel.

Hatvanhárom nap várakozás után itt jött a világra Theodore Robert Cowell 1946. november 24-én.

Eleanor magával vitte fiát a szülei philadelphiai otthonába, és a család attól fogva játszani kezdett egy reménytelen színjátékot. Az egyre növekvő csecsemő előtt Eleanort a nővéreként emlegették, és arra tanították, hogy a nagyszüleit szólítsa anyának és apának. Az átlagosnál valamivel kisebb termetű kisfiú, akinek göndör, barna hajzuhatagja faunra emlékeztető külsőt kölcsönzött, már ekkor is intelligensnek bizonyult, és bár azt tette, amit mondtak neki, mégis érezte, hogy hazugságban él.

Ted a rajongásig szerette Cowellt, az apának szólított nagyapját. Azonosult vele, tisztelte őt, és ha bajban érezte magát, akkor belé kapaszkodott.

De ahogy idősebb lett, egyre világosabbá vált számára, hogy nem maradhat Philadelphiában. Túl sok rokon ismerte származásának valódi történetét, és Eleanor rettegett attól, hogy hogyan fog alakulni a sorsa felnőttként. Egy munkásnegyedben éltek, ahol a gyerekek el-elcsípték szüleik suttogva elejtett megjegyzéseit, és továbbadták azokat. Eleanor azt szerette volna, hogy Tednek sohase kelljen hallania a „fattyú” szót.

Washington államban élt a Cowell-ág néhány tagja, akik felajánlották, hogy befogadják Eleanort és a fiút, ha nyugatra költöznek. Hogy védje Tedet az előítéletektől, Eleanor, akit ekkor már Louise-nak hívtak, 1950. október 6-án Philadelphiában a bírósághoz fordult, és törvényesen megváltoztatta Ted nevét Theodore Robert Nelsonra. Ez meglehetősen gyakori név volt, olyan, amely névtelenséget biztosíthat a fiúnak, és aligha kelt feltűnést, amikor elkezdi az iskolát.

Így történt, hogy Louise Cowell és fia, a 4 éves Ted Nelson az addigi otthonuktól 4800 kilométerre fekvő washingtoni Tacomába költözött a rokonaikhoz, amíg az anya munkát nem talált. Ted életében hatalmas törést jelentett, hogy el kellett szakadnia a nagyapjától, akit sohasem felejtett el. Hamarosan alkalmazkodott azonban az új életükhöz. Ott voltak neki az unokatestvérei, Jane és Alan Scott, akik közel egyidősek voltak vele, így könnyen összebarátkoztak.

Tacomában, Washington állam harmadik legnagyobb városában Louise és Ted új életet kezdhettek. Tacoma dombjainak és kikötőjének szépségét gyakran elhomályosította az ipari létesítményekből származó szmog, a belvárosi utcákon pedig egymást érték a Fort Lewisból eltávozásra utazó katonákat kiszolgáló lebujok, peepshow-k és pornóüzletek.

Louise csatlakozott a metodista egyházhoz, és ott, a gyülekezetben egy rendezvényen összeismerkedett Johnnie Culpepper Bundyval, a Tacoma környékén élő népes Bundy klán egyik tagjával. Bundy, aki szakácsként dolgozott, ugyanolyan alacsony termetű volt, mint Louise: egyikük sem volt lényegesen magasabb 150 centiméternél. A férfi gátlásos és félénk volt, de kedvesnek és megbízhatónak tűnt.

Gyors udvarlás következett, amelynek helyszínei elsősorban a templomban tartott társas összejövetelek voltak. 1951. május 19-én Louise Cowell feleségül ment Johnnie Bundyhoz. Ted részt vett „nővére” és a katonai bázis kistermetű szakácsának esküvőjén. Még nem volt 5 éves, amikor a harmadik vezetéknevét is megkapta: Theodore Robert Bundy.

Louise továbbra is titkárnőként dolgozott, és az újdonsült család többször is költözött, mígnem végül saját házat vásároltak a szépen ívelő Narrows híd közelében.

Tednek hamarosan négy féltestvére is született, két lány és két fiú. Közülük a legfiatalabb fiú lett Ted kedvence, aki akkor született, amikor ő 15 éves volt. Ted sokszor volt kénytelen bébiszitterkedni, és tizenéves barátai visszaemlékezései szerint sok közös programot kihagyott emiatt. Ha ez zavarta is, csak ritkán panaszkodott.

Új neve ellenére továbbra is Cowellnek tartotta magát: kezdettől fogva a Cowell-ághoz vonzódott.

Külsőre is olyan volt, mint egy Cowell: a fizimiskáját tekintve Louise Bundy férfias változata, ezenkívül a szeme és a haja színe is megegyezett az övével. Ránézésre úgy tűnt, hogy egyedül a magasságát örökölte a biológiai apjától. Bár még mindig alacsonyabb volt, mint középiskolás társai, Ted ekkor már lehagyta magasságban Louise-t és Johnnie-t is. Úgy tűnt, egy napon meg fogja haladni a 180 centimétert.

Ted nem szívesen töltötte az idejét a mostohaapjával. Johnnie azonban próbálkozott. Ugyanúgy elfogadta Louise gyermekét, ahogyan az édesanyát, és inkább örült annak, hogy van egy fia. Azt, hogy Ted egyre inkább eltávolodott, tőle, a kamaszkornak tulajdonította. A fegyelmezés terén Louise mondta ki az utolsó szót, bár Johnnie néha alkalmazta a testi fenyítést: ilyenkor övvel verte el a fiút.

Ted és Johnnie gyakran jártak babot szedni a Tacomán túli völgyekben elterülő, több hektárnyi zöldellő földekre. Ketten együtt napi 5-6 dollárt kerestek ezzel. Amikor Bundy korai műszakban dolgozott a Madigan katonai kórház szakácsaként, azaz reggel öttől délután kettőig, akkor a délutáni hőségben siettek ki a földekre. Akkor is korán kelt, ha a kései műszakot kapta, és ilyenkor segített Tednek újságot kihordani. Ted körzetébe hetvennyolc cím tartozott, amelyeket végig kellett járnia kora reggel, és ez sok időbe telt, ha egyedül dolgozott.

Johnnie Bundy időközben cserkészvezető lett, és gyakran szervezett táborokat. A kirándulásokra azonban többnyire a többi fia tartott vele. Úgy tűnt, Tednek mindig akadt valamilyen ürügye, és kimentette magát.

Louise furcsa mód sohasem erősítette meg Ted a gyanúját, hogy ő valójában az édesanyja, nem pedig a nővére. Néha mégis anyának szólította, máskor pedig csak Louise-nak.

Mégis mindenki számára egyértelmű volt, aki csak ismerte őket, hogy ebben a gyermekben látta a legtöbb esélyt. Úgy érezte, hogy a fia különleges és egyetemre való, és sürgette, hogy már 13-14 évesen kezdjen el takarékoskodni, és tegyen félre a főiskolai tandíjra.

Bár Ted úgy nőtt, mint a dudva, nagyon vékony testalkatú volt – túl könnyű ahhoz, hogy focizzon középiskolás korában. A Hunt Junior High-ba járt, ahol atletizált, és el is ért kisebb sikereket gátfutásban.

Tanulmányi téren sokkal jobban teljesített, mint a sportban. Általában sikerült hoznia a négyes átlagot, és ha kellett, egész éjjel fennmaradt, hogy befejezzen egy-egy projektmunkát.

A középiskolás Ted időnként szenvedett attól, hogy a többi fiú kíméletlenül ugratta és kötekedett vele. Néhányan azok közül, akik szintén a Hunt Junior High-ba jártak, emlékeznek rá, hogy Ted mindig egyedül zuhanyozott az öltözőben, és kerülte a nyitott zuhanyfülkéket, ahol a többiek üvöltöztek és kiabáltak. A társai odalopóztak a zuhanyfülkéhez, amelyben állt, és hideg vizet zúdítottak rá, gúnyt űzve a gátlásosságából. Megalázottan és dühösen elkergette őket.

Ted a tacomai Woodrow Wilson Középiskolába járt, az iskola mindmáig legnagyobb létszámú végzős osztályába. Az 1965-ös évfolyam 740 diákot számlált. A Woodrow Wilsonban hiába kerestem a Ted Bundyra vonatkozó dokumentumokat. Ezek eltűntek, de sok barátja emlékszik rá.

Egy fiatal nő, aki ma ügyvédként praktizál, ezt mesélte a 17 éves Tedről: „Közismert volt és népszerű is, de nem tartozott a legjobb tanulók közé, bár akkor én sem voltam az. Vonzó fiú volt, jól öltözött, és kivételesen jól nevelten viselkedett. Tudom, hogy randevúzott lányokkal, de nem emlékszem rá, hogy valaha is láttam volna valakivel. Úgy rémlik, láttam őt a bálokon, például a TOLOS-on, amikor a lányok kérték fel a fiúkat táncolni. De nem vagyok biztos benne. Elég gátlásos volt, inkább befelé forduló.”

Ted legjobb barátja a középiskolában egy Jim Paulus nevű alacsony, tömzsi, sötét hajú, szarukeretes szemüveget viselő fiatalember volt, aki aktívan részt vett a diákpolitikában, és Kent Michaels, a diáktanács alelnöke, a focicsapat tartalékosa, aki jelenleg ügyvédként praktizál Tacomában. Ted gyakran ment síelni velük, de a politika iránti ébredező érdeklődése ellenére nem töltött be valamilyen tisztséget a diákság vezetőjeként.

Egy közel 800 fős évfolyamon csak közepes méretű halnak számított egy hatalmas tóban. Ha nem tartozott is a legnépszerűbbek közé, de legalább a csúcson lévők köreiben forgolódott, és nagyon kedvelték.

A tanulmányi eredményei egyre javultak. Mindig hozta a négyes fölötti átlagot. Amikor végzett, ösztöndíjat kapott a tacomai Puget Sound Egyetemre.

Ted meglehetősen szokatlan bejegyzést írt egy osztálytársának a Wilson iskola évkönyvébe, amelynek The Nova volt a címe:

Kedves V.,

A tavaszi eső édessége úgy csordogál az ablakon, mint a fájdalom.

(Nem tehetek róla. Csak úgy kicsordul belőlem.)

Theodore Robert Bundy

Péota [sic]

Az egyetlen körülmény, amely 1965 tavaszán beárnyékolhatta a tiszta tekintetű végzős diák imázsát, az az volt, hogy Tedet legalább kétszer elkapták a hatóságok autólopás és betörés gyanújával Pierce megyében. Semmi sem utal arra, hogy valaha is ült volna emiatt, de tény, hogy a fiatalkorú bűnözőkkel foglalkozó ügyintézők ismerték a nevét. Az incidensek részleteit tartalmazó feljegyzéseket már régen megsemmisítették – erre akkor kerül sor, amikor egy fiatalkorú betölti a tizennyolcadik életévét. Csak egy kartoték maradt fenn, amelyen szerepel a neve és az általa elkövetett bűncselekmények.

Ted 1965 nyarán a Tacoma City Lightnál dolgozott, hogy pénzt gyűjtsön a főiskolára, majd az 1965–66-os tanévben a Puget Sound Egyetemre járt.

Miután a következő nyáron egy fűrészüzem alkalmazta, átiratkozott a Washingtoni Egyetemre, ahol intenzív kínai nyelvtanfolyamon tanult. Úgy érezte, hogy Kína olyan ország, amellyel egy napon számolnunk kell majd, és akkor elengedhetetlenül fontos lesz a nyelvtudás.

Ted ekkor beköltözött a McMahon Hallba, az egyetem kampuszán található kollégiumba. Addig még sohasem volt komolyabb kapcsolata, bár vágyott erre. Visszatartotta a félénksége és az az érzése, hogy nincs elég jó helyen a társadalmi ranglétrán, és középosztálybeli hovatartozása miatt nem tud eleget nyújtani annak a nőnek, akit szeretne.

Amikor Ted 1967 tavaszán a McMahon Hallban megismerkedett Stephanie Brooksszal, olyan nőt látott benne, aki megtestesítette az álmait. Stephanie az a teremtés volt, akihez foghatót még nem ismert: Ted a lehető legkifinomultabb és legszebb lánynak tartotta. Figyelte őt, és úgy látta, hogy a focistákat kedveli, és habozott közeledni hozzá. Tizenkét évvel később így írt erről: „Ő és én körülbelül annyira hasonlítottunk egymásra, mint a Sears and Roebuck a Saksra.[3] Sohasem tápláltam magamban romantikusabb érzéseket S. iránt, mint amit egy divatlap elegáns manökenje iránt érzek.”

Akadt azonban közös szenvedélyük: a síelés. Stephanie-nak volt saját autója, és Tednek sikerült rávennie, hogy vigye magával a Seattle-től keletre fekvő hegyekbe. Miközben egy síeléssel eltöltött nap után hazafelé autóztak, Ted alaposan szemügyre vette a volánnál ülő gyönyörű, sötét hajú lányt. Miközben azt mondta magában, hogy Stephanie minden tekintetben fölötte álló, ennek ellenére beleszeretett a lányba. Egyszerre volt zavarba ejtő és izgalmas számára, hogy a lány egyre több időt töltött vele. Az intenzív kínai nyelvtanulás átmenetileg háttérbe szorult.

„Egyszerre volt emelkedett és mindent elsöprő – emlékezett vissza a kapcsolatukra. – Az első kézfogás, az első csók, az első közös éjszaka. […] A következő hat évben S. és én a legképlékenyebb körülmények között találkozgattunk.”

Ted beleszeretett a lányba. A nála egy évvel idősebb Stephanie egy gazdag kaliforniai családba született, és valószínűleg ő volt az első nő, aki beavatta Tedet a testi szerelembe. Ted 20 éves volt ekkor. Csak keveset tudott nyújtani a fiatal nőnek, aki olyan közegben nevelkedett, amelyben a pénz és a hatalom magától értetődően természetes volt. És mégis vele járt egy évig, és ez az év volt talán a legfontosabb Ted életében.

Ted elvállalt egy sor alantas, alulfizetett munkát, hogy ki tudja fizetni a tandíját: pincérkedett egy előkelő seattle-i jachtklubban, a szintén seattle-i elegáns Olympic Hotelben, árufeltöltő volt egy Safeway áruházban, raktáros egy egészségügyi beszállító cégnél, futár egy ügyvédi irodában, de cipőkkel házaló ügynök is. Az ilyen állások többségét saját elhatározásából hagyta ott, általában néhány hónap elteltével. A Safeway személyzeti nyilvántartásai szerint „jóravaló” munkaerő volt, és megjegyezték róla, hogy egy nap egyszerűen nem ment be dolgozni többé. Az egészségügyi beszállító és az ügyvédi iroda azonban kétszer is alkalmazta, és mindkét helyen kellemes, megbízható munkaerőnek minősítették.

Ted 1967 augusztusában összebarátkozott az akkor 60 éves Beatrice Sloannal, aki a jachtklubban dolgozott. Az özvegy Mrs. Sloan szeretetre méltó csirkefogónak tartotta a fiatal főiskolai hallgatót, és Ted szinte bármire rá tudta beszélni az asszonyt, amikor a következő félévben együtt dolgoztak a jachtklubban, sőt még azt követen is sokáig barátok maradtak. Mrs. Sloan elintézte, hogy Ted elhelyezkedhessen az Olympic Hotelben, de ez csak egy hónapig tartott. Más alkalmazottak arról számoltak be, hogy gyanújuk szerint Ted fosztogatta a szekrényeket. Mrs. Sloan megdöbbent kissé, amikor Ted megmutatta neki az egyik egyenruháját, amelyet a szállodából lopott, de ezt is afféle fiús csínytevésnek könyvelte el, ahogyan oly sok más tettét is megideologizálta.

Beatrice Sloan mindent tudott Stephanie-ról, és értette Ted ambícióját, aki szerette volna lenyűgözni ezt a csodálatos lányt. Gyakran kölcsönadta Tednek a kocsiját, aki a hajnali órákban vitte vissza azt. Ted egy alkalommal elújságolta neki, hogy ínyenc vacsorát készül főzni Stephanie-nak, mire az özvegy kölcsönadta neki a legjobb kristálypoharait és ezüstjét, hogy tökéletes legyen a teríték. Az asszony nevetett, amikor Ted pontosan utánozta az angol akcentust, amelyet használni kívánt, amikor felszolgálja a maga főzte ételeket.

Beatrice Sloan úgy érezte, hogy Tednek szüksége van rá. Ted azt mesélte neki, hogy a családi élete nagyon puritán volt, és hogy mostanra teljesen magára maradt. Megengedte Tednek, hogy az ő lakcímét diktálja be és használja referenciaként, amikor valamilyen állásra jelentkezett. Előfordult, hogy Tednek nem volt hol aludnia, legfeljebb a kollégiumban, a McMahon Hall társalgójában, ahová még mindig volt kulcsa. Az asszony tudta Tedről, hogy „szélhámos”, de úgy gondolta, érti, miért az: mindössze így próbált túlélni.

Ted szórakoztatta az özvegyet. Egy alkalommal felvett egy fekete parókát, amitől teljesen megváltozott a külseje. Később Rosellini kormányzó kampánya idején az asszony látta Tedet a televízióban, amikor ugyanezt a parókát viselte.

Bár Mrs. Sloan gyanította, hogy Ted lányokat szokott becsempészni a jachtklubba, hogy ott – ahogyan ő fogalmazott – hancúrozhassanak, és bár azt is sejtette, hogy Ted időnként meglopta a klub részeg vendégeit, akiket haza kellett fuvarozni, ez nem akadályozta meg abban, hogy továbbra is favorizálja őt. Ted időt szakított arra, hogy elbeszélgessen vele, és azzal dicsekedett neki, hogy az apja híres szakács. Azt is mondta, hogy azt tervezi, Philadelphiába utazik egy nagybátyjához, aki előkelő politikai körökben ténykedik. Az asszony egyszer még kölcsönt is adott Tednek, de ezt megbánta: amikor Ted nem akarta visszafizetni neki ezt a pénzt, az asszony felhívta Louise Bundyt, és arra kérte, hogy emlékeztesse a fiát a tartozására. Louise Mrs. Sloan szerint csak nevetett erre, és azt mondta: „Bolond voltál, hogy kölcsönt adtál neki. Sohasem fogod visszakapni. Ő már csak egy idegen errefelé.”

Stephanie Brooks elsőéves volt, amikor 1967 tavaszán megismerkedett Teddel. A lány azon a nyáron és még 1968-ban is szerelmes volt Tedbe. De nem annyira szerelmes, mint amennyire a fiú őbelé. Gyakran randevúztak – olyan randevúk voltak ezek, amelyek nem igényeltek sok pénzt: séták, mozi, hamburgeres vacsorák és néha síelés. Ted kedvesen és gyöngéden szeretkezett vele, és voltak pillanatok, amikor a lány azt hitte, hogy tényleg működhet a kapcsolatuk hosszú távon.

Stephanie azonban alapjában véve gyakorlatiasan gondolkodott. Csodálatos volt szerelmesnek lenni, megélni egy diákrománcot, és kéz a kézben sétálni a kampusz ösvényein, ahol a virágzó japán cseresznyefák, rododendronok és élénk narancsszínű szőlőlevelű juharfák váltogatják egymást. Jól szórakoztak akkor is, amikor síelni mentek a Cascades-hegységbe, de a lány érezte, hogy Ted megrekedt: nincsenek igazi tervei vagy valódi kilátásai a jövőre nézve. Kimondva-kimondatlanul, de Stephanie azt akarta, hogy ugyanúgy folytatódjon az élete, mint eddig. Olyan férjet szeretett volna, aki beleillik az ő kaliforniai álomvilágába. Egyszerűen nem hitte, hogy Ted Bundy képes megfelelni ennek az elvárásnak.

Stephanie úgy látta, hogy Tedet az érzelmei irányítják, és nincs önbizalma. Úgy tűnt, azt is képtelen eldönteni, hogy mi legyen a fő szakja. De ennél is rosszabb volt, hogy a lány gyanította: Ted kihasználja az embereket, hogy olyanok bizalmába férkőzik, akik szívességet tehetnek neki, és aztán visszaélt ezzel. Biztosra vette, hogy hazudott neki, és olyan válaszokat talált ki, amelyek jól hangzottak. Ez zavarta Stephanie-t. Jobban zavarta, mint Ted határozatlansága, és az a hajlama, hogy kihasználjon másokat.

Stephanie 1968 júniusában diplomázott a Washingtoni Egyetemen, és úgy tűnt, ez talán a megfelelő pillanat arra, hogy kilépjen a románcukból. Tednek még évei voltak hátra az egyetemen, Stephanie pedig San Franciscóba megy, ahol munkát vállal, és újra a régi barátai között lehet. A kapcsolatuk az idő és a távolság miatt idővel úgyis elsorvadna.

Ted azonban 1968 nyarára ösztöndíjat nyert a Stanford intenzív kínai kurzusára. Így csak rövid autóútra volt a Bayshore Highwayen a lány szüleinek házától, így a nyáron továbbra is randevúzgattak. Amikor eljött az ideje, Stephanie azt akarta, hogy Ted térjen vissza a Washingtoni Egyetemre. Közölte vele, hogy vége a románcuknak, és hogy mostantól fogva elválnak az útjaik.

Ted erre teljesen összeomlott. Képtelen volt elhinni, hogy Stephanie valóban szakított vele. Ő volt élete első szerelme, megtestesítője mindannak, amire vágyott. És most egyszerre csak el akarja hagyni őt. Kezdettől fogva igaza volt tehát. A lány túlságosan is szép volt. Túlságosan gazdag. Tednek egy pillanatig sem lett volna szabad elhinnie, hogy megkaphatja őt.

Ted visszatért Seattle-be. Már nem érdekelte az intenzív kínai kurzus. Valójában csak nagyon kevés dolog iránt mutatott érdeklődést. A politika világában azonban továbbra is megtalálta a helyét. 1968 áprilisában kinevezték a New Majority for Rockefeller (Új többséget Rockefellernek) szlogenű kampány seattle-i elnökévé és helyettes államelnökévé, és elutazhatott a Miamiban rendezett kongresszusra. Még ki sem heverve a szakítását Stephanie Brooksszal, Ted elment a kongresszusra, ahol szemtanúja lehetett jelöltje bukásának.

Az egyetemre visszatérve újabb kurzusokat vett fel: kínait már nem tanult, helyette várostervezésre és szociológiára járt. Mivel meg sem közelítette korábbi kiváló eredményeit, otthagyta az egyetemet. 1968 őszén Ted már Art Fletcher, a népszerű fekete alkormányzójelölt sofőrjeként dolgozott. Amikor Fletcher halálos fenyegetéseket kapott, egy titkos tetőtéri lakásban szállásolták el. Ted attól fogva nemcsak a sofőrje volt, hanem a testőre is, aki ott aludt egy közeli szobában. Fegyvert is szeretett volna viselni, de Fletcher nem járult hozzá.

Fletcher végül is elveszítette a választásokat.

Úgy tűnt, hogy minden összeomlik, amire Ted épített. 1969 elején olyan utazásokat tett, amelyektől azt remélte, hogy segíthetnek megtalálnia és megértenie a gyökereit. Meglátogatta a rokonait Arkansas-ban és Philadelphiában, ahol bejárt néhány órára a Temple Egyetemre. Ám eközben az utazása tulajdonképpeni célja körül forogtak a gondolatai.

Az unokatestvérei, Alan és Jane Scott, akikkel együtt nevelkedett Tacomában, korábban célozgattak erre. Ő maga mindig is sejtette, érezte az igazságot, amely ott bujkált élete első éveinek emlékeiben. Ki kellett derítenie, hogy kicsoda is ő.

Ted a vermonti Burlingtonba utazott, miután Philadelphiában utánanézett az adatainak a nyilvántartásban. Megtalálta a születési anyakönyvi kivonatát, rajta a régi, kegyetlen pecséttel, miszerint Eleanor Louise Cowell „törvénytelen” gyermekeként született. Az apja neveként ebben a dokumentumban Lloyd Marshallt tüntették fel, aki a Pennsylvaniai Állami Egyetemen végzett, és a légierő veteránja volt: 1916-ban született, és ez idő szerint üzletkötőként dolgozott.

Az apja ezek szerint 30 éves lehetett, amikor megszületett, és magasan iskolázott ember volt. Miért hagyta őket magukra? Házas ember volt talán? És mi történt vele azóta? Arról nincs információnk, hogy Ted próbálta-e megtalálni a férfit, aki még a születése előtt eltűnt az életéből. Mindenesetre megbizonyosodott. Tudta, hogy igaz az, amit mindig is érzett: Louise természetesen az édesanyja volt. Johnnie Bundy nem az apja, ahogyan hőn szeretett nagyapja sem az. Neki nem volt apja.

Ted továbbra is írt Stephanie-nak, de csak hébe-hóba kapott választ tőle. Tudta róla, hogy a lány egy San Franciscó-i brókercégnél dolgozik. Miközben a nyugati partvidék felé tartott, mindenáron el akart jutni Stephanie-hoz. A felismerés, hogy az anyja hazudott neki, nem érte teljesen váratlanul. Egyáltalán nem volt meglepetés, mégis fájt. Az a sok-sok év.

1969-ben egy ragyogó tavaszi napon Stephanie kisétált az irodaházából. Nem látta Tedet. Egyszerre csak ott termett mögötte valaki, aki a vállára tette a kezét. Megfordult, és ott állt előtte Ted.

Ha arra számított, hogy Stephanie örülni fog a viszontlátásnak, és újrakezdhetik a románcukat, akkor hatalmasat kellett csalódnia. A lány mérsékelten örült ugyan a találkozásuknak, de semmi több. Tedet ugyanannak a céltalanul sodródó fiatalembernek látta, akinek megismerte. Azzal a különbséggel, hogy már egyetemre se járt ekkor.

Ha Stephanie akkor visszafogadta volna Tedet, akkor némileg enyhült volna a megaláztatása. De képtelen volt erre. Megkérdezte Tedtől, hogyan jutott el San Franciscóba, amire homályos választ kapott: Ted motyogott valamit arról, hogy stoppolt odáig. Beszélgettek egy darabig, aztán Stephanie másodjára is elküldte Tedet.

Arra számított, hogy soha többé nem látja őt viszont.

[3] A Sears, Roebuck and Co. egy amerikai kiskereskedelmi diszkonthálózat, míg a Saks Fifth Avenue egy New York-i luxusüzlet – A szerk.

3. fejezet

A SZÁRMAZÁSÁVAL KAPCSOLATOS FELISMERÉSE és Stephanie végleges visszautasítása gyorsan követték egymást 1969-ben. Ted Bundyt mégsem törte meg ez a két fejlemény. Ehelyett egyfajta rideg elszántság szállta meg. Kerüljön bármibe is, változtatni fog ezen a helyzeten! Pusztán az akaratereje segítségével olyan emberré fog válni, akit sikeresnek lát majd a világ, de különösen Stephanie. Az elkövetkező években Ted szinte olyan metamorfózison ment keresztül, mint Horatio Alger[4] hősei.

Nem akart visszamenni a McMahon Hallba. Az ottani emlékei mind Stephanie-hoz fűzték. Ehelyett a kampusz utcáit rótta, sorra bekopogtatott az egyetemtől nyugatra fekvő, régebbi ingatlanok ajtóin. Mindig mosolyogva mondta el, hogy kiadó szobát keres, és pszichológia szakos hallgató az egyetemen.

Különösen szimpatikusnak találta őt Freda Rogers, egy idős asszony, aki a férjével, Ernsttel annak az északkeleti 12. sugárút 4143. szám alatti takaros, fehér, kétszintes háznak volt a tulajdonosa, amely nagyon megtetszett Tednek. Ki is adott neki egy nagy szobát az épület délnyugati sarkában. Ted öt évig lakott ott, és Rogersék idővel már inkább a fiukként tekintettek rá, nem pedig az albérlőjükként. Ernst Rogers távolról sem volt egészséges, és Ted megígérte, hogy segít neki a nehezebb munkákban és a kertészkedésben. Ezt az ígéretét be is tartotta.

Ted felhívta régi barátnőjét, Beatrice Sloant a seattle-i jachtklubból. Az asszony ugyanolyannak látta Tedet, mint amilyennek mindig is ismerte: teli volt tervekkel és kalandvággyal. Ted elmondta az asszonynak, hogy Philadelphiában járt, ahol meglátogatta gazdag nagybátyját, és hogy az a célja, hogy eljusson a coloradói Aspenbe, ahol síoktató szeretne lenni.

– Akkor kötök neked egy sísapkát – ajánlotta fel az asszony azonnal.

– Nem szükséges. Van símaszkom. Szükségem lenne viszont egy fuvarra a repülőtérre.

Mrs. Sloan ki is vitte Tedet a repülőtérre, ahonnan elindult coloradói útjára. Az asszony csodálkozott kissé a drága sífelszerelésen, amelyet a fiatalember magával vitt. Tudta róla, hogy mindig pénzszűkében volt, és a felszerelés ránézésre csúcskategóriájú lehetett.

Nem világos, hogy miért utazott Ted akkor Coloradóba. Nem volt állása, sőt még csak ígéretet sem kapott arra, hogy síoktatóként dolgozhasson ott. Talán csak ismét látni akarta a síparadicsomot, amelyről Stephanie áradozott. Mire elkezdődött az őszi negyedév a Washingtoni Egyetemen, visszatért oda.

A pszichológia szakon Ted a jelek szerint megtalálta a helyét. Többnyire jeles osztályzatokat kapott, néhány jó minősítéssel megszórva, és olyan változatos kurzusokra járt, mint a pszichofiziológia, a szociálpszichológia, az állati tanulás, a statisztikai módszertan, a fejlődéslélektan, a deviáns személyiség és a deviáns fejlődés. Ted, akiről addig az a kép alakulhatott ki, hogy nincsen célja vagy terve, most kitűnő eredménnyel tanult.

Kedvelték a tanárai, különösen Patricia Lunneborg, Scott Fraser és Ronald E. Smith. Smith három évvel később ajánlólevelet írt Tednek a Utahi Egyetem jogi karára, amelyben többek között ez is olvasható:

Mr. Bundy minden kétséget kizáróan az egyik legkiválóbb egyetemi hallgató a tanszékünkön. Valójában a legjobb egy százalékba sorolnám azon egyetemi hallgatók között, akikkel itt, a Washingtoni Egyetemen és a Purdue Egyetemen kapcsolatba kerültem. Rendkívül okos, szimpatikus, erősen motivált és lelkiismeretes. Inkább fiatal szakemberként viselkedik, mint diákként. Kemény munkára képes, és intellektuális kíváncsiságának köszönhetően öröm vele munkakapcsolatba kerülni… Mr. Bundy az egyetemi pszichológia szakirányú tanulmányai eredményeként intenzíven érdeklődött az esküdtszéki döntéseket befolyásoló pszichológiai változók tanulmányozása iránt. Ő és én jelenleg egy kutatási projektben veszünk részt, amelyben kísérleti úton tanulmányozunk olyan változókat, amelyek befolyásolják az esküdtszéki döntéseket.

Be kell vallanom, sajnálom, hogy Mr. Bundy úgy döntött, inkább a jogi pályát választja, és nem a pszichológia területén folytatja szakmai képzését. A mi veszteségünk az Önök nyeresége. Nincs kétségem afelől, hogy Bundy úr jogászhallgatóként és szakemberként is kitűnik majd, és fenntartások nélkül ajánlom őt Önöknek.

Tednek nem volt szüksége másra, mint hogy kiváló tanulmányi eredményt érjen el, és így jó véleménnyel legyenek róla a tanárai. Kissé furcsállhatjuk ugyan, hogy Scott Fraser professzornak azt mondta: nevelőszülőknél nevelkedett, és gyermekkorában egyik nevelőotthonból a másikba került. Fraser ezt az információt tényként fogadta el, és ugyancsak meglepődött később, amikor kiderült, hogy nem igaz.

Ted gyakran megfordult az egyetemi negyed kocsmáiban, ahol sört és időnként whiskyt fogyasztott. A Sandpiper Tavernben találkozott először 1969. szeptember 26-án azzal a nővel, aki a következő hét évben kulcsszerepet játszott az életében.

Az illetőt Meg Andersnek hívták. Stephanie-hoz hasonlóan Meg is idősebb volt Tednél néhány évvel. Fiatal, elvált asszony volt, aki egyedül nevelte 3 éves kislányát, Liane-t*. Meg alacsony termetű, hosszú barna hajú nő volt, aki nem volt szépnek mondható, de olyan megnyerő kedvességgel rendelkezett, amitől évekkel fiatalabbnak tűnt a tényleges életkoránál. Egy neves utahi orvos lánya volt, és épp egy katasztrofális házasságból próbált kilábalni, amely azért ment tönkre, mert megtudta a férjéről, hogy elítélt bűnöző. Meg elvált a férfitől, és Seattle-be vitte a lányát azzal, hogy ott majd új életet kezdjen. Egy főiskolán dolgozott titkárnőként Seattle-ben, ahol senkit sem ismert egy utahi gyerekkori barátján, Lynn Banksen és a kollégáin kívül.

Eleinte kissé bizonytalankodott, de végül igent mondott Tednek, aki meghívta egy sörre. Meget elbűvölte a jóképű fiatalember, aki a pszichológiáról és a jövőre vonatkozó terveiről beszélt. Amikor megadta neki a telefonszámát, nem igazán számított arra, hogy a férfi felhívja. Amikor ez mégis megtörtént, Meg nagyon örült neki.

Barátság szövődött közöttük, majd viszonyuk lett. Bár Ted továbbra is Rogersék házában lakott, Meg pedig a saját lakásában, sok éjszakát töltöttek együtt. Meg beleszeretett a férfibe. A helyzetét tekintve az lett volna meglepő, ha ez nem következik be. Stephanie-val ellentétben Meg maximálisan hitt abban, hogy Ted sikeres lesz, és gyakran adott kölcsön pénzt a férfinek, hogy segítse a tanulmányaiban. Szinte kezdettől fogva szeretett volna feleségül menni hozzá, de megértő volt, amikor Ted azt mondta neki, hogy erre még jó ideig kell várnia. Ehhez előbb még sok mindent el kellett érnie.

Ted továbbra is dolgozott részmunkaidőben, cipőket árult egy áruházban, majd ismét egy egészségügyi beszállító cég alkalmazta. Ha nem jött ki a fizetéséből, Meg kisegítette.

Néha aggódott amiatt, hogy Ted csupán a családja vagyona és pozíciója miatt csapódott hozzá. Látta, milyen elismerő pillantással mérte végig utahi családi házukat, amikor 1969-ben hazavitte őt karácsonyozni. De ennél többről kellett szólnia a kapcsolatuknak. Ted jó volt hozzá, és olyan odaadással viszonyult Liane-hez, mint egy apa. Liane mindig kapott tőle virágot a születésnapjára, és Ted Meget is meglepte egy-egy szál vörös rózsával szeptember 26-án, az első találkozásuk emlékére.

Meg érezte, hogy Ted időnként más nőkkel is találkozgat, és tudta róla, hogy egy barátjával be szokott ugrani a Pipeline Tavernbe, a Dante’sbe vagy az O’Bannion’sba, ahol lányokat szedett fel. De igyekezett nem gondolni erre. Az idő majd mindent megold.

Fogalma sem volt azonban Stephanie létezéséről – arról, hogy Ted gondolatai továbbra is Stephanie körül forognak. Bár Stephanie megkönnyebbült, amikor 1969 tavaszán elbúcsúzott Tedtől, mégsem szakítottak véglegesen. A fiatal kaliforniai nőnek, aki kataklizmikus változást hozott Ted Bundy életébe, rokonai laktak a Brit Columbia állambeli Vancouverben, és amikor utazásai során időről időre eljutott Seattle-be, felhívta Tedet, hogy üdvözölje.

1969-ben és 1970-ben Ted csillaga meredeken felfelé ívelt, és mindenben kitűnő eredményt ért el, amibe csak belefogott. Egyre kulturáltabb és műveltebb volt, a társasági életben is feltalálta magát. Eszményi állampolgárnak tűnt. Még dicséretet is kapott a seattle-i rendőrségtől, amikor elkapott egy tolvajt, és visszaadta az általa ellopott táskát a tulajdonosának. 1970 nyarán Ted Bundy megmentett egy 3 és fél éves kisgyermeket, aki a Seattle északi részén található Green Lake-ben fuldoklott. Teden kívül senki sem látta, amikor elkószált a szüleitől, ő pedig nem habozott a vízbe ugrani, hogy megmentse az életét.

Ted továbbra is kapcsolatban állt a Republikánus Párttal. Tagja volt a kerületi bizottságnak, és az évek múltával egyre intenzívebben bekapcsolódott a párt munkájába.

A hozzá legközelebb állók szerint Meg egyértelműen Tedhez való volt. Elvitte őt látogatóba Louise és Johnnie Bundyhoz a tacomai kék-fehér házba, és a házaspár megkedvelte a kislányt. Louise megkönnyebbülten látta, hogy Ted a jelek szerint túltette magát a Stephanie-val való szakítása miatti csalódáson.

1969-től Meg szívesen látott vendég volt Bundyék tacomai otthonában és a Crescent-tónál, a washingtoni Gig Harbor közelében álló faházukban is. Meg, Ted és Liane gyakran jártak kempingezni, raftingolni és vitorlázni, de kirándultak Utahba és a washingtoni Ellensburgba is, ahol meglátogatták Ted középiskolai barátját, Jim Paulust.

Mindenki, akit csak felkerestek együtt, úgy találta, hogy Meg szelíd természetű és okos nő, aki odaadóan szereti Tedet, és úgy tűnt, már csak idő kérdése, és összeházasodnak.

[4] Ifj. Horatio Alger (1832–1899) amerikai író, aki számos regényt írt fiatal felnőtteknek olyan szerény körülmények között élő fiúkról, akik a munkájuk révén a középosztály tagjai közé emelkedtek – A szerk.

4. fejezet

A SEATTLE-I KRÍZISKLINIKA IRODÁI 1971-ben egy hatalmas, viktoriánus stílusú kúriában működtek a Capitol Hillen, amely egykor a város leggazdagabb alapító atyáinak letelepedési helye volt. Ma azonban arról híres ez a környék, hogy a bűnözési rátát tekintve a második helyet foglalja el a város körzetei közül. Sok ilyen régi épület maradt fenn elszórtan a bérházak között és a kórháznegyedben. Amikor önkéntesnek jelentkeztem a krízisklinikára, tartottam egy kissé az éjszakai műszakoktól, de négy gyermekem mellett csak ilyenkor értem rá: más napszakban nem tudtam volna ott dolgozni.

Ted Bundy nagyjából akkor vállalt diákmunkát a klinikán, amikor odakerültem. Míg én hetente egyszer egy négyórás műszakot vállaltam este tíztől hajnali kettőig, addig Ted hetente többször is dolgozott ott este kilenctől reggel kilencig. Összesen ötvenegy önkéntes és tucatnyi diák látta el az ügyeletet éjjel-nappal a krízisvonalakon. A stáb többségével sohasem találkoztunk, mert változó volt az időbeosztásunk, így pusztán a véletlen műve volt, hogy úgy alakultak a körülmények, hogy Ted és én társak lettünk. Az azóta eltelt években sokat tűnődtem azon, hogy miért éppen én voltam az az ötvenegy önkéntes közül, aki olyan sok időt töltött együtt Ted Bundyval.

A telefonügyeletesek közül senki sem volt hivatásos pszichiátriai szociális munkás, de mindannyian empatikusak voltunk, és próbáltunk valóban segíteni a krízishelyzetben telefonáló ügyfeleknek. Valamennyi önkéntesnek és gyakornoknak először át kellett esnie egy vizsgán, vagyis a krízisklinikát vezető protestáns lelkész, Bob Vaughn és pszichiátriai szociális munka mesterszakos hallgatója, Bruce Cummins interjúin. A háromórás felvételi beszélgetések során „bebizonyítottuk”, hogy alapvetően normális, másokkal törődő és rátermett emberek vagyunk, akik nem esnek pánikba vészhelyzet esetén. Gyakran tréfálkoztunk azzal egymás között, hogy nekünk biztosan a helyén van az eszünk, különben nem lennénk ott, hogy mások problémáival foglalkozzunk.

Elvégeztünk egy negyvenórás tanfolyamot, ahol a pszichodráma módszereivel kellett a leendő önkénteseknek reagálniuk a leggyakrabban felmerülő problémákat reprezentáló, szimulált hívásokra, amelyekre számíthattunk munkánk során. Ezután tapasztalt önkéntesek képeztek ki bennünket a telefonos szobákban – az ikerkészülékeken keresztül hallgathattuk az általuk fogadott hívásokat. Tedet és engem a briliáns és kedves dr. John Eshelman vett a szárnyai alá, aki jelenleg a Seattle-i Egyetem Közgazdaság-tudományi Tanszékét vezeti.

Emlékszem arra az estére, amikor először találkoztam Teddel. John egy fiatalemberre mutatott, aki a miénkkel szomszédos irodában ült egy íróasztalnál, így csak egy boltív választott el minket egymástól, majd azt mondta:

– Ő Ted Bundy. Egy műszakban fogtok dolgozni.

Ted felnézett, és elmosolyodott. Huszonnégy éves volt akkor, de fiatalabbnak tűnt. Ellentétben az akkori egyetemisták többségével, akik hosszú hajat és gyakran szakállat is viseltek, Ted simára borotválta az arcát, hullámos, barna tincsei nem lógtak rá a fülére, olyan volt a frizurája, mint azoké az egyetemistáké, akikkel én jártam egyetemre tizenöt évvel korábban. Pólóban, farmerben és tornacipőben volt, az íróasztalán pedig tankönyvek sorakoztak.

Azonnal megkedveltem őt. Nehéz is lett volna nem szimpatizálni vele. Hozott nekem egy csésze kávét, és a telefonokra mutatott.

– Gondolod, hogy elboldogulunk majd kettesben? John ma este után magunkra fog hagyni minket.

– Remélem, hogy igen – válaszoltam. És őszintén reméltem is, hogy így lesz. Úgy tűnt, hogy a hívások körülbelül tíz százalékát az öngyilkosságra készülőké tették ki, de a krízisek típusainak skálája félelmetesen széles volt. Vajon azt fogom mondani a hívó félnek, amit kell? Helyesen cselekszem majd?

Mint kiderült, remek csapatot alkottunk mi ketten. Egymás mellett dolgoztunk az épület legfelső emeletének zsúfolt két szobájában, és láthatóan sikerült úgy kommunikálnunk egymással vészhelyzetekben, hogy még csak szavakra sem volt szükségünk. Ha egyikünknek olyan hívóval akadt dolga, aki valóban öngyilkossággal fenyegetőzött, jeleztük a másiknak, hogy értesítse a telefontársaságot, amely lenyomozta, honnan érkezik a hívás.

A várakozás mindig végtelenül hosszúnak tűnt. 1971-ben majdnem egy órába telt, mire kiderítették a hívószámot és a címet, ha nem tudtuk, hogy a város melyik részéről keresett minket a hívó fél. Az egyikünk, aki vonalban maradt a potenciális öngyilkossal, igyekezett nyugodt, gondoskodó hangnemet megütni, míg a másik rohangált az irodákban és telefonált, hogy segítséget kerítsen a hívó félnek.

Gyakran megesett, hogy a segélykérőnk túladagolás miatt eszméletét vesztette közben, de azt mindig sikerült elérnünk, hogy ne tegye le a telefont. Aztán hallottuk a Medic I mentőseinek hangjait, akik betörtek a helyszínre, és beszéltek a hívó féllel, majd végül beleszóltak a telefonba:

– Minden rendben, megvan. Úton vagyunk a Harborview-ba.

Ha igaz, mint ezt manapság sokan gondolják, hogy Ted Bundy életeket oltott ki, úgy mentett is életeket. Tudom, hogy így volt, mert magam is ott voltam, amikor megtette.

Olyan tisztán látom őt magam előtt ma is, mintha csak tegnap történt volna mindez: a telefon fölé hajolva, egyenletes és megnyugtató hangon beszélt. Látom, ahogy felpillant rám, megvonja a vállát, és elmosolyodik. Hallom, ahogyan egy idős asszonnyal egyetért abban, hogy valóban gyönyörű lehetett Seattle, amikor még csak gázlámpák világítottak az utcákon, hallom a végtelen türelmet és törődést a hangjában. Látom, ahogy sóhajtozik, és forgatja a szemét, miközben egy bűnbánó alkoholista szavaira figyel. Soha senkihez sem beszélt durván, és senkivel sem türelmetlenkedett.

Ted beszédmódjában különleges módon keveredett a kissé éneklő nyugati dialektus és a precíz, választékos angol akcentus. A leginkább talán udvariasnak mondanám azt, ahogyan beszélt.

Az éjszakai várostól elszigetelten dolgoztunk, zárt ajtók védtek bennünket azoktól az irracionális telefonálóktól, akik időnként ránk akartak törni. Úgy érezhettük, hogy izolálva vagyunk a külvilágtól a két irodahelyiségben, ahol dolgoztunk. Mindössze mi ketten voltunk olyankor az épületben. A külvilággal egyedül a telefonvonalak kötöttek össze bennünket.

Hallottuk a falakon túlról a szirénázást, amikor a rendőrség járőrei és a Medic I mentőautói végigszáguldtak a tőlünk egy háztömbnyire lévő Pine Streeten a megyei kórház felé. Miközben az ablakunkon kívüli sötétséget csak a messze alattunk elterülő kikötő fényei törték meg, és az ablaküveget verdesték az esőcseppek és a hópelyhek, egyedül a szirénák emlékeztettek minket arra, hogy létezik odakint egy világ, amelyben emberek élnek. Be voltunk zárva mások válságainak kazánházába.

Nem tudom, miért szövődött olyan gyorsan olyan szoros barátság közöttünk. Talán azért, mert olyan sok élet-halál helyzet megoldásán dolgoztunk együtt. Azokon a kedd estéken intenzív szituációkba csöppentünk, és ezek olyannyira összekovácsoltak minket, mint a csaták a katonákat. Lehet, hogy ehhez hozzájárul az elszigeteltségünk, és az a körülmény is, hogy folyamatosan beszélgettünk másokkal a legintimebb problémáikról.

Így aztán beköszöntöttek a csendesebb éjszakák, amikor már nem volt telihold, elfogyott a segélypénz, és nem maradt pénz szeszesitalra, és nem kerestek bennünket a hajléktalanok és más hívók, Ted és én órákon át diskuráltunk egymással.

Nekem úgy tűnt akkor, hogy több problémám van, mint Tednek. Ő azon ritka emberek közé tartozott, akik maximális figyelemmel hallgatnak másokat, és már a puszta jelenlétükkel is képesek őszinte érdeklődést és törődést sugallni. Tednek olyan dolgokat is el lehetett mondani, amiket mással talán sohasem osztottam volna meg.

A krízisklinika önkéntesei közül a legtöbben azért áldoztuk erre a munkára az időnket, mert mi magunk is átéltünk már hasonló válságokat, tragédiákat, és ezért jobban megértettük azokat, akik felhívták a segélyvonalat. Én sem voltam kivétel. Egyetlen testvérem, a bátyám öngyilkosságot követett el, amikor 21 éves volt. A Stanfordon végzett, és a Harvard orvosi karára készült. Hiába próbáltam meggyőzni arról, hogy érdemes élni, és hogy az élet értékes, kudarcot vallottam, talán mert túl közel álltam hozzá, és túlságosan is átéreztem a fájdalmát. Azt hiszem, úgy gondolkodtam, hogy ha megmenthetek valaki mást, az segíthet nekem, és valamelyest enyhül majd a lelkiismeret-furdalásom.

Ted szótlanul végighallgatott, amikor meséltem neki a bátyámról, a hosszú éjszakai várakozásról, amíg a seriff helyettesei keresték Dont, majd végül megtalálták, csakhogy már túl későn. Egy kihalt parkban, Palo Altótól északra hunyt el szén-monoxid-mérgezésben.

1971-ben nem volt problémamentes az életem. A házasságom súlyos válságba jutott, és megint szenvedtem a bűntudattól. A férjem, Bill és én alig néhány héttel azelőtt állapodtunk meg a válásról, hogy rosszindulatú melanómát diagnosztizáltak nála: a bőrrák leghalálosabb változatát.

– Mit tehetnék? – kérdeztem Tedet. – Hogyan hagyhatnék el egy embert, aki valószínűleg haldoklik?

– Biztosan tudható, hogy haldoklik? – kérdezte Ted.

– Nem. Úgy tűnik, az első műtéttel eltávolították az összes rosszindulatú daganatot, és a bőrátültetések sikeresnek tűntek. Le akarja zárni a házasságunkat. Azt mondja, hogy ő ezt akarja, de én úgy érzem, mintha menekülni próbálnék egy beteg ember elől, akinek szüksége van rám.

– De ez az ő döntése, nem igaz? Ha úgy tűnik, hogy jól van, és mindketten boldogtalanok vagytok, ha együtt éltek, akkor ne legyen bűntudatod emiatt. Ő hozta meg ezt a döntést. Ez az ő élete, és – különösen akkor, ha már nem lehet sok éve hátra – az ő joga eldönteni, hogyan akarja eltölteni ezt az időt.

– Most úgy beszélsz velem, mintha én is egy segélyhívó lennék? – mosolyodtam el.

– Talán. Valószínűleg. De akkor is ugyanígy gondolkodnék. Mindketten megérdemlitek, hogy tovább élhessétek az életeteket.

Ted tanácsa helyesnek bizonyult. Egy éven belül elváltam, Bill pedig újraházasodott, és négy szép évet élhetett még úgy, ahogyan ő akarta.

Hogy mi történt az életemben 1971-ben, az Ted Bundy története szempontjából lényegtelen, viszont Ted éleslátása a problémáimat illetően, valamint rendületlen támogatása, amelyet kaptam tőle és a meggyőződése, hogy képes leszek íróként megélni, rávilágítanak arra, hogy milyen embernek ismertem meg őt. Ez volt az a Ted, akiben még hosszú éveken át hittem és megbíztam.

Mivel nyitott könyv volt előtte az életem, úgy tűnt, Ted is őszintén beszélt velem a maga világáról, élete fájdalmas eseményeiről, bár csak hetekkel a megismerkedésünk után nyílt meg először nekem.

Egyik este áthúzta a székét az asztalainkat elválasztó boltív alatt, és odatelepedett mellém. Mögötte épp a látóterembe került egy poszter azok közül, amely az irodáink falainak többségét beborította. Egy vastag kötélbe kapaszkodó, nyávogó cicát ábrázolt. Ez volt a hozzátartozó a felirat: „Ha a kötél végére érsz… köss rá csomót, és kapaszkodj!”

Ted néhány pillanatig szótlanul ült ott, miközben kortyolgattuk a kávénkat. Aztán lepillantott a kezére, és így szólt:

– Tudod, én csak úgy egy évvel ezelőtt jöttem rá, hogy ki is vagyok valójában. Úgy értem, mindig is tudtam, de be kellett bizonyítanom magamnak.

Kissé meghökkenve néztem rá, és vártam a történet folytatását.

– Törvénytelen gyermek voltam. Amikor megszülettem, anyám nem mondhatta, hogy az ő gyereke vagyok. Egy leányanyáknak fenntartott otthonban születtem meg, és amikor hazavitt, ő és a nagyszüleim úgy döntöttek, hogy mindenkinek azt mondják, hogy a testvére vagyok, és hogy ők a szüleim. Így abban a meggyőződésben nőttem fel, hogy az anyám a testvérem, én pedig a nagyszüleim „kései babája” vagyok.

Elhallgatott, és figyelte az előttünk lévő ablakokon végigcsorgó esőcseppeket. Egy szót sem szóltam. Láttam rajta, hogy van még más mondanivalója is számomra.

– Mindvégig tudtam. Ne kérdezd, honnan, de tudtam. Talán elkaptam a beszélgetésfoszlányokat. Vagy csak kisakkoztam, hogy nem lehet húsz év korkülönbség két testvér között. És egyébként is, Louise mindig gondoskodott rólam. Egyszerűen csak úgy nőttem fel, hogy tudtam, hogy valójában ő az anyám.

– Elmondtad nekik valaha is?

Megrázta a fejét.

– Nem, azzal fájdalmat okoztam volna nekik. Egyszerűen nem olyan téma volt ez, amiről beszélhettünk volna. Amikor kicsi voltam, Louise meg én elköltöztünk, és hátrahagytuk a nagyszüleimet. Ha ők lettek volna az anyám és az apám, akkor erre biztosan nem került volna sor. 1969-ben visszamentem keletre. Bizonyosságra volt szükségem. Visszavezettem a születésemet Vermontig, és elmentem a városházára, ahol megnéztem a nyilvántartásokat. Nem volt különösebben bonyolult dolog. Csak kikértem a születési anyakönyvi kivonatomat az anyám nevével – és ott volt.

– Mit éreztél? Megdöbbentett vagy feldúlt a dolog?

– Nem, azt hiszem, inkább jobban éreztem magamat tőle. Egyáltalán nem ért meglepetésként. Olyan érzésem volt, hogy meg kellett tudnom az igazságot, mielőtt bármi mást tehetnék. És amikor láttam az anyakönyvi kivonatot, addigra már úgyis tudtam. Nem voltam gyerek. Huszonkét éves voltam akkor, amikor megbizonyosodtam az igazságról.

– Hazudtak neked. Úgy érezted, hogy becsaptak téged?

– Nem. Nem tudom.

– Tudod, az emberek a szeretet által vezérelve is szoktak hazudni – jegyeztem meg. – Az édesanyád elengedhetett volna – de nem így döntött. Megtette, ami tőle telik. Biztosan úgy érezte, ez az egyetlen módja annak, hogy vele maradhass. Biztosan nagyon szeretett téged.

Bólintott, majd halkan azt mondta:

– Tudom… tudom.

– És nézz magadra most! Jó ember lett belőled. Sőt, nagyszerű ember.

Felnézett és elmosolyodott.

– Remélem.

– Én pedig tudom, hogy jó ember vagy.

Soha többé nem beszéltünk erről. Furcsa volt. 1946-ban, amikor Ted anyja Philadelphiában megtudta, hogy várandós, én még középiskolás voltam az onnan közel 50 kilométerre található Coatesville-ben. Emlékszem, hogy amikor a fizikaórán mellettem ülő lány terhes lett, az egész iskola erről beszélt. Így mentek a dolgok 1946-ban. Érthette ezt Ted 1971-ben? El tudta volna egyáltalán képzelni, hogy mi mindenen ment keresztül az édesanyja csak azért, hogy megtarthassa őt?

Mindenesetre úgy tűnt, hogy Ted a lehető legtöbbet hozta ki magából. Zseniális volt, és a végzős évében kis híján kitűnőre vizsgázott pszichológiából, még akkor is, ha a tanulásra jórészt csak két telefonhívás között volt ideje a krízisklinikán vállalt egész éjszakás műszakjai közben. Nem létezett olyan pszichológiai téma, amelyet Ted ne ismert volna alaposan. Akkor, az 1971-es őszi negyedévben Ted ökobiológia mellett az emberi alkalmazkodásról és teljesítményről is tanult.

Jóvágású férfi volt, bár a rá váró viszontagságos évek valahogy még vonzóbbá tették: mintha jóképűbbre csiszolták volna az arcvonásait.

Fizikumát tekintve Ted erős volt, sokkal erősebb, mint amilyennek gondoltam, amikor először láttam. Karcsúnak, már-már törékenynek tűnt, ezért szokásommá vált kedd esténként süteményt és szendvicset vinni magammal, amit megosztottam vele. Azt gondoltam, talán nem eszik eleget. Egy meleg éjszakán meglepődve láttam, amikor egy levágott szárú kék farmerben biciklizett be a klinikára. A lábai olyan izmosak és erősek voltak, mint egy profi sportolóé. Vékony testalkatú volt, mégis szívós és kemény.

Ami a nőkre gyakorolt hatását és vonzerejét illeti, emlékszem, arra gondoltam, hogy ha fiatalabb és egyedülálló lennék, vagy ha a lányaim idősebbek lennének már, akkor ez a férfi szinte tökéletes választás lenne.

Ted elég gyakran mesélt Megről és Liane-ről. Feltételeztem, hogy együtt élt Meggel, bár valójában sohasem állította, hogy így van.

– Nagyon érdekli Meget a munkád – mondta egyik este. – Behoznád néhány detektívmagazinodat, hogy megmutathassam neki?

Hoztam belőle pár példányt, és ő magával vitte ezeket. Sohasem fűzött kommentárt hozzá, és ebből arra következtetem, hogy el sem olvasta.

Egyik este arról beszélgettünk, hogy a jogi egyetemre akar menni. Akkor már majdnem kitavaszodott, és először mesélt nekem Stephanie-ról.

– Szeretem Meget, és ő is nagyon szeret engem – kezdte. – Segített nekem anyagilag, hogy tanulhassak. Sokkal tartozom neki. Nem szeretném megbántani őt, de van valaki más, akit képtelen vagyok kiverni a fejemből.

Ezzel a bejelentésével ismét meglepett. Soha senkit sem említett addig Megen kívül.

– Stephanie-nak hívják, és már hosszú ideje nem láttam. San Francisco közelében él, és gyönyörű. Magas, majdnem olyan magas, mint én, és nagyon tehetősek a szülei. Sohasem ismert más életet, csak a gazdagságot. Egyszerűen képtelen voltam beilleszkedni abba a világba.

– Tartod vele egyáltalán a kapcsolatot? – kérdeztem.

– Néha-néha. Telefonon szoktunk beszélünk. Valahányszor hallom a hangját, minden visszajön. Képtelen vagyok mással beérni, muszáj még egyszer megpróbálnom vele. Jelentkezni fogok a jogi egyetemekre, ahová csak bejuthatok San Francisco környékén. Úgy érzem, most az a gond, hogy túl messze vagyunk egymástól. Ha mindketten Kaliforniában élnénk, szerintem újra összejöhetnénk.

Megkérdeztem tőle, mennyi idő telt el azóta, hogy Stephanie-val járt, mire azt felelte, hogy 1968-ban szakítottak, de Stephanie azóta is egyedülálló.

– Gondolod, hogy ismét belém szeretne, ha küldenék neki egy tucat vörös rózsát?

Ez olyan naiv kérdés volt, hogy felkaptam rá a fejem, vajon komolyan gondolja-e. A jelek szerint igen. 1972 tavaszát írtuk ekkor, és úgy beszélt Stephanie-ról, mintha a közben eltelt évek meg sem történtek volna.

– Nem tudom, Ted – kockáztattam meg. – Ha ő is úgy érez, mint te, akkor talán segíthetnek a rózsák. De a virággal szerintem nem tudod elérni, hogy ismét beléd szeressen, ha közben megváltoztak az érzései.

– Ő az egyetlen nő, az egyetlen, akit valaha is tiszta szívből szerettem. Ez más, mint ahogyan Meg iránt érzek. Nehéz megmagyarázni. Nem tudom, mit tegyek.

Látva az izzó szenvedélyt a tekintetében, amikor Stephanie-ról beszélt, elképzeltem, micsoda szívfájdalom vár Megre. Arra biztattam Tedet, hogy ne tegyen olyan ígéreteket Megnek, amelyeket képtelen lesz betartani.

– Egyszer majd választanod kell. Meg szeret téged. Akkor is melletted állt, amikor nehéz helyzetbe kerültél, és nem volt pénzed. Azt mondod, hogy Stephanie családja mellett szegénynek érzed magad. Mintha nem tartozhatnál közéjük. Lehet, hogy Meg az igazi, Stephanie pedig csak egy álom. Azt hiszem, ennek az az igazi tesztje… hogy mit éreznél, ha Meg nem lenne. Mit tennél, ha tudnád, hogy van valakije, ha rajtakapnád őt egy másik férfivel?

– Egyszer megtörtént. Vicces, hogy ezt felhoztad, mert teljesen megvadultam tőle. Veszekedtünk, és láttam, hogy valami pasi kocsija a lakása előtt parkol. Megkerültem a sikátort, és felálltam egy kukára, hogy benézzek az ablakon. Csak úgy szakadt rólam az izzadság, és olyan voltam, mint egy őrült. Képtelen voltam elviselni a gondolatot, hogy Meg együtt van egy másik férfivel. Egyszerűen fel sem tudtam fogni, hogy ilyen hatással volt rám…