Durian Sukegawa

Édes palacsinta

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

A mű eredeti címe: Sweet Bean Paste

Fordította: Kiss Marcell

Copyright © Durian Sukegawa, 2013, 2015

Hungarian translation copyright © Kiss Marcell, 2022

First published in Japan in 2013 by Poplar Publishing Co., Ltd. Japan

and revised edition published in 2015 by Poplar Publishing Co., Ltd.

©Művelt Nép Kiadó 2023

ISBN 9786156022660

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

1.

A Doraharu nevet viselő üzlet dorajakit árult.

Szentaró egész nap a vaslapja felé fordult, és palacsintákat sütött az édességhez.

Az üzlet a Cseresznye utcában állt a város elhanyagolt részén, ott, ahol szembetűnőbbek voltak a lehúzott redőnyű boltok, mint a kétoldalt ültetett cseresznyefák. Ezen a napon azonban, talán a virágzó fák vonzereje miatt, több vevő jött-ment, mint általában.

Szentaró megpillantott egy idős nőt, aki az út mellett álldogált, de rögtön visszafordult az edényéhez, amiben a tésztát keverte. A bolt előtt is állt egy cseresznyefa. Kinyílt virágai aprócska felhővé álltak össze. Bizonyára a virágokat nézi, gondolta Szentaró, de amikor megint felnézett a munkából, a fehér kalapos nő még mindig ott volt, és mintha nem a virágokat, hanem őt nézte volna. Szentaró önkéntelenül is biccentett. A nő mereven elmosolyodott, és közelebb lépett.

Szentaró felismerte. A nő néhány nappal korábban már járt az üzletében.

– Ez itt – emelte fel a nő a kezét, és karomszerűen behajlott ujjaival az ablakra ragasztott FELVÉTEL feliratra mutatott. – A kor valóban nem akadály?

Szentaró abbahagyta a munkát.

– Kire gondol? Esetleg az unokája dolgozna nálam?

Az idős nő nem válaszolt, csak pislogott az egyik szemével. Finom szellő rázta meg a fát, néhány szállingózó szirom betáncolt az üzlet nyitott ablakán és a vaslapra esett.

– Hm… – hajolt előre az idős nő. – Én szeretnék jelentkezni.

– Micsoda? – hökkent meg Szentaró, de a nő egyértelműen magára mutatott.

– Mindig is ilyen munkát szerettem volna magamnak.

Szentaróban nyoma sem volt a szégyennek, teli szájjal hahotázott.

– Hány évesnek tetszik lenni?

– Hetvenhat éves vagyok.

Mégis hogyan küldje el úgy, hogy ne sértse meg, mozgatta ide-oda a spatuláját a megfelelő szavakat keresve Szentaró.

– Nos… Nem tudok sokat fizetni. Csak hatszáz jent óránként.

– He? Mit mond? – formázott tölcsért a fülén az idős nő.

Szentaró úgy hajolt előre, mint amikor gyerekeknek vagy öregeknek szokta odanyújtani a dorajakit.

– Azt mondtam, hogy nem tudok sokat fizetni. Nagyon kedves, hogy megkérdezi, de a korára való tekintettel…

– Ó, szóval erről van szó – simított végig az idős nő karomhoz hasonlatos ujjaival a feliraton. – Elvállalom a feléért. Háromszáz jenért.

– Háromszáz jenért?

Az idős nő szeme mosolygott a kalapja karimája alatt.

– De tényleg… Nem fog ez menni. Remélem, megérti.

– Josii Tokue a nevem.

– Micsoda?

Úgy tűnt, hogy a nő előrehaladott korára tekintettel nem hallott jól és félreértette. Szentaró a karjait a mellkasa előtt keresztbe téve próbálta jelezni, hogy mire gondol:

– Nagyon sajnálom!

– Ó! – Josii Tokue Szentaróra bámult, aki most vette csak észre, hogy az idős nő két szeme eltérő formájú, az arca egyik fele pedig furcsán merev.

– Nehéz fizikai munka, tudja. Szóval egy kicsit…

Josii Tokue úgy nyitotta ki a száját, mint aki mély lélegzetet vesz, majd hirtelen maga mögé mutatott:

– Ki ültette ezt a cseresznyefát?

– He?

– Ezt a cseresznyefát – ismételte meg az idős nő a virágzó lombok felé fordulva. – Ki ültette?

Szentaró is a legszebb időszakukban lévő virágokra nézett.

– Hogyhogy ki?

– Valakinek el kellett ültetnie, nem igaz?

– Sajnálom, fogalmam sincsen. Nem itt nőttem fel.

Tokue mintha még mondani szeretett volna valamit, de amikor látta, hogy Szentaró felveszi a műanyag spatuláját, csak annyit mondott, hogy „majd még találkozunk”, és eloldalgott az ablaktól. A vonatállomással ellentétes irányba sétált el merev testtartással. Szentaró a táljába nézett, és folytatta a munkát.

2.

A Doraharuban sohasem volt szünnap. Szentaró minden egyes nap, délelőtt tizenegy órakor felhúzta az üzlet redőnyeit. Általában két órával nyitás előtt vette fel a kötényét, hogy elkészítse az aznapi tésztát és a tölteléknek való édes babpasztát a dorijakihoz, vagyis viszonylag rövid időt töltött az előkészületekkel. Ő nem szöszmötölt annyit, mint mások.

Aznap reggel, ahogy mindig, felhajtotta a dobozos kávéját, majd becibálta a járdáról a kartondobozt, kivette belőle az előre elkészített vörösbabpasztát tartalmazó műanyag dobozt, és összekeverte az előző napi maradékkal. Nem volt ez törvénytelen dolog, de egy valamit magára adó dorajakiüzlet nem csinált ilyet.
A töltelék persze fagyasztással tartósítható, és rövid távon nem sokat veszít az ízéből és a minőségéből. Az üzlet ezen alapult. Már a Doraharu előző dorajakikészítője is egy nagykereskedésből szerezte be a Kínában gyártott, öt kilónként csomagolt pasztát.

A bolt ment valamennyire, de azért nem nyüzsögtek a vásárlók. Még sohasem fordult elő, hogy Szentaró egyetlen nap alatt egy egész csomag pasztát elhasznált volna. Mindig maradt belőle valamennyi. Ezt keverte össze az újabb csomag tartalmával, hogy ne vesszen kárba.

Amint Szentaró végzett a töltelékkel, nekifogott a tésztának. Ezt is be lehetett volna szerezni készen, de drága volt, úgyhogy a férfi inkább maga készítette el. Egy tálban összekeverte a hozzávalókat, majd meggyújtotta a gázt, hogy felmelegítse a sütőlemezt. Amint megfelelő lett a hőmérséklete, a speciális kerek kanállal kerek kis lapokat formázva ráöntötte a tésztát a lemezre, megsütötte, majd hogy melegen tartsa a palacsintákat, hőszigetelt üvegszekrénybe helyezte őket. Készen állt a nyitásra. Szentaró nagyot sóhajtva, kifejezéstelen arccal felhúzta belülről az üzlet redő-
nyét.

Délután Szentaró éppen a konyhában lévő széken üldögélt. Bentót vett magának a kisboltból ebédre. Egy fehér kalap jelent meg az üvegajtó túloldalán.

Az öregasszony…

A nő mosolygott felé, ezért kénytelen volt felállni:

– Ó, Josii szan az?

– Igen – bólintott a fehér kalap alatti arc.

– Mit tehetek önért?

Tokue egy papírdarabot húzott elő a táskájából, amelyen kék tintával írt, jellegzetesen kerekded írásjegyek sorjáztak, és lerakta a pultra.

– Így írom a nevemet.

– Aha – vetett oda egy pillantást Szentaró. – Sajnálom, de nem dolgozhat itt! – Azzal visszatolta a papírdarabot.

Tokue először odanyúlt görbe ujjaival, hogy visszavegye, de aztán mintha meggondolta volna magát, visszahúzta a kezét.

– Mint látja… Az ujjaim kicsit rakoncátlankodnak, azért kevesebbért is hajlandó vagyok dolgozni, mint amit a múltkor mondtam. Kétszáz jen elég lesz.

– Hogyan?

– Óránként.

– Nem ez a probléma.

Nem tudja felvenni, ismételte meg Szentaró, Tokue pedig, ahogy a múltkor is, csak bámult rá. Szentaró hátralépett a pulttól, és a melegítőbe nyúlt, hogy kivegyen egy dorajakit. Talán ha ad az öregasszonynak egyet, odébbáll.

– Maga csinálja a tölteléket? – kérdezte Tokue, mintha csak keresztüllátott volna rajta.

– Nos, ez… üzleti titok – válaszolta Szentaró idegesen táncoló ádámcsutkával.

Talán észrevett valamit? Hátranézett, a munkapulton, az ebédje mellett, jól látszott a levett tetejű vörösbabpasztás doboz, benne a merőkanállal. Szentaró elé lépett, hogy Tokue ne lássa.

– Néhány napja ettem a dorajakijából. A palacsinta nem is volt rossz, de a babpaszta. Nos…

– A babpaszta?

– Igen. Semmit nem lehetett megállapítani a készítője érzéseiről.

– Hát ez furcsa! – Szentaró pontosan tudta, hogy ha valami, hát a készítője érzései nincsenek benne abban a babpasztában, de azért sajnálkozó arckifejezést vágott.

– Valami… Hiányzik belőle.

– A töltelékkészítés nem egyszerű dolog. Nézze, asszonyom, Josii szan, csinált valaha babpasztát?

– Csináltam én. Ötven éven keresztül.

Szentaró majdnem kiejtette a kezéből a dorajakit, amit éppen egy zacskóba csúsztatott volna.

– Ötven éven keresztül?

– Igen, fél évszázadon át. A babpaszta az érzésekről szól, fiatalember.

– Ó, az érzések! – Szentaró az idős asszony elé tolta a zacskót, de mintha egy pillanatig meglökte volna a szél.

– De… Sajnálom! Tényleg nem vehetem fel.

– Valóban?

– Sajnálom, ez a helyzet.

Tokue csak nézett rá a két, egyáltalán nem szimmetrikus szemével, majd előhúzott egy vászon pénztárcát a táskájából.

– Nem szükséges, a ház ajándéka.

– Miért lenne? – Tokue előkaparta a pénztárcája tartalmából a megfelelő érméket, és felsorakoztatta a pulton. Megint látszottak meggörbült ujjai. A hüvelykujja teljesen hátracsavarodott. – Száznegyven jen, és kész. – Eltartott egy darabig, amíg előkerült a százjenes és négy tízjenes érme.

– Fiatalember!

– Igen?

– Kóstolja meg ezt! – mondta Tokue, miután néhány pillanatig a táskájában turkált, és előhúzott egy műanyag zacskóba csavart Tupperware dobozt. Szentaró jól látta, hogy valami sötét anyagot tartalmazott.

– Ez meg mi? – Szentaró elvette a dobozt, Tokue pedig már távolodni is kezdett a pulttól. – Babpaszta?

Az idős nő azonban már elindult, és csak azért fordult vissza, hogy bólintson egyet, mielőtt eltűnt a saroknál.

3.

Aznap este Szentaró elment inni. Egy, az állomás melletti tésztakifőzdét választott. Melegített szakét, némi tempurát és szoba tésztalevest rendelt magának. Iszogatta a szakéját, kortyolgatta a levest, és közben felidézte az aznapi eseményeket.

Miután Tokue elment, Szentaró rögtön a szemetesbe dobta a Tupperware edényt. Egyszerűen nem kívánt jobban belebonyolódni a dologba. Ám minden egyes alkalommal, ahogy felnyitotta a szemetest, a dobozra tévedt a tekintete, úgyhogy végül kihalászta. Eszik belőle egy kanállal, hogy megnyugtassa
a lelkiismeretét, és vége. Csakhogy az íz teljesen ledöbbentette.

Sohasem kóstolt még az asszonyéhoz hasonló babpasztát. Telt íze, édessége szinte megtöltötte a szájpadlását. Semmi máshoz nem lehetett hasonlítani.

– Ötven éven át… – gondolkodott el Szentaró, a szájához emelte a szakéspoharat, és újra a szájában érezte az ízt, amitől földbe gyökerezett a lába. – Régebb óta csinálja, mint amióta én élek.

A kifőzde falra erősített étlapjára pillantott. A tésztaszakács ecsettel írta rá a fogásokat, és akárhányszor Szentaró megpillantotta az ott sorakozó írásjegyeket, az anyja jutott az eszébe.

Az idős nő vele egyidős lehet.

Már látta is maga előtt az aprócska édesanyját, ahogy egy alacsony asztal mögött ül, kerek vállakkal hajol előre, és fürgén ír a papírra.

Szentaró ilyenkor mindig megpróbálta elhessegetni a feltoluló emlékeit. Megpróbált nem gondolni a rég halott anyjára, meg az apjára, akivel már egy évtizede nem találkozott. Ezen az estén azonban nem bírt az emlékeivel. Az őt gyerekként írni és olvasni megtanító anyja képe bizony megragadt az elméjében.

– A fenébe is… – fortyant fel Szentaró szakészagú lehelettel. Mire kijutott a rács mögül, az anyja már nem élt.

Sohasem tudhatod, hogy mit hoz a jövő, morfondírozott a férfi. Belőle is mi lett, pedig egykor még arról ábrándozott, hogy írni fog. Az utóbbi néhány évet pedig egy sütőlap előtt állva töltötte. Sohasem gondolta volna, hogy egyszer idáig jut.

Szentaró újratöltötte szakéval a csészéjét, és egyetlen korttyal felhajtotta, mintha csak a szája keserűségét próbálta volna kiöblíteni.

Emlékek az anyjáról.

Halk szavú volt mindig, de a felszín alatt aggodalmak tépázták, nem tudta őket leplezni. A hangos veszekedések az apjával, a sírásig tartó viták a rokonokkal. A gyerek Szentarót megijesztették a kitörései, és azt kívánta, bárcsak mindig lenne sütemény az asztalon. Hiszen ha az édesszájú anyja valami finomsághoz jutott, jó hangulatba került, és így ő, Szentaró is biztonságban érezhette magát. Annyira szerette azt, amikor az anyja elmosolyodott, és így szólt hozzá: „Mmm, ez finom, igaz, Szen?”

Megint eszébe jutott Josii Tokue mindennél ízletesebb babpasztája. Elképzelte, hogy ha élne, anyja milyen arcot vágna, amikor megkóstolja. Mit mondana?

Akkor pedig… Még az is lehet, hogy másnak is ízlene, gondolta Szentaró, és csak kétszáz jen pluszköltség lenne óránként. Valóban hajlandó lenne ennyiért dolgozni? Ha igen… akkor talán segíthetünk rajta.

Szentaró most valóban elgondolkozott.

Nem azért rakta ki azt a papírt az ablakra, mert annyi volt a munka, hogy tényleg segítségre lett volna szüksége. Egyszerűen csak társaságra vágyott. A dorajakikkal nem lehetett beszélgetni.

Tényleg elég lenne az idős nőnek kétszáz jen?

Alkoholtól kábult fejével számolgatni kezdett. Ha a kért összeget fizeti Josii Tokuénak, szinte ingyenmunkához jut. Ráadásul övé lesz az elképesztő babpaszta is! Ha pedig növekednek az eladásai, többet fizethet vissza havonta, vagyis gyorsabban szabadulhat.

Csak hát, Szentaró szakéscsészét tartó keze megremegett a levegőben, nagyon zavarták az ujjai. Most is szinte látta őket maga előtt. A vevőket is taszítani fogja, ha észreveszik.

Egy újabb ötlet vetődött fel benne. Miért nem kéri meg arra, hogy csak a babpasztát készítse neki. Szentaró bólintott. Ez az. Majd a konyhában lesz, és babpasztát készít. Neki meg talán sikerül majd ellesnie a titkot. Nagyon idős, biztosan hamar belefárad, és megunja majd a munkát.

– Így van, nem kell, hogy a vendégek lássák – motyogta hangosabban. A tésztázó tulajdonosa éppen egy másik vendéggel beszélgetett, de most hunyorítva Szentaróra nézett. Szentaró megvonta a vállát, és felemelte a szakéscsészéjét.

– Még egyet – mondta.

4.

Néhány nappal később, ahogy Szentaró felnézett a sütőlapról, megint megpillantotta a cseresznyefa alatt a fehér kalapjában álldogáló, idős nőt. Mosolyogva nézett a férfira.

– Jó napot! – szólalt meg elsőként Szentaró, mire Tokue szája olyan széles mosolyra húzódott, hogy a fogai is kivillantak. Imbolyogva, bizonytalan léptekkel jött felé.

– A virágszirmok már mind lepotyogtak.

– Igaz – nézett Szentaró is a fára.

– Eljött a levélnézés ideje.

– Levélnézés?

– Igen, amikor a legszebbek a levelek. Nézzen csak felfelé.

Szentaró arra nézett, amerre Tokue mutatott, és látta a fa tetején meredező új leveleket.

– Nézze, integetnek magának!

Végül is, gondolta Szentaró. Az ide-oda hullámzó, egymáshoz érő levelek úgy néztek ki, mint egymás kezét fogó gyerekek. A férfi motyogva helyeselt, majd Tokue felé fordult.

– Josii szan…

– Igen?

– A vörösbab-paszta, amit adott, nagyon finom.

– Ó, szóval megkóstolta?

– Igen, és arra gondoltam, hogy ha még mindig szeretne, segíthetne nekem.

– Micsoda? Igazán? – nézett Tokue félig nyitott szájjal Szentaróra.

– Csak pasztát készítene. Nem kellene foglalkoznia a vásárlókkal.

– Ó! – Kellemetlen csönd következett, Tokue továbbra is Szentarót nézte, mígnem az utóbbi beinvitálta az üzletbe, és a pult mögötti székre mutatott. Az idős nő leült, és levette a kalapját. A fehér haja alatt látszott a fejbőre.

– Meg tudja emelni a lábasokat? – kérdezte Szentaró. – Nehezek. A babpaszta készítéséhez erő kell.

– Majd maga segít nekem.

– Igen, akár úgy is jó – mondta Szentaró, de közben Tokue kezét nézte. Az idős nő úgy tartotta őket, hogy a görbe ujjai ne látsszanak. – Meg tudja fogni a fakanalat?

– Igen.

– Elnézést, hogy megkérdezem, de mi történt a kezével?

– Ó, a kezemmel?

Szentaró látta, hogy Tokue ökölbe szorította a kezét.

– Fiatalon beteg voltam, amiatt van. Tudom, hogy nem szép látvány, de szerintem nem lesz probléma.

– Ezért is gondoltam arra, hogy inkább a babpasztát készítse. Az elég lesz.

– Akkor hát tényleg dolgozhatok itt? – mosolygott a férfira Tokue, és a jobb orcáján megfeszült tőle a bőr, mintha valami kemény anyag lenne alatta. Talán ettől tűnt felemásnak a szeme, gondolkodott Szentaró.

– Igen, dolgozhat. Hogyan szólítsam?

– A Tokue jó lesz, és mi az ön neve, fiatalember?

– Cudzsí Szentaró.

– Cudzsí Szentaró? Szép név. Mintha egy színészé lenne.

– Ugyan, dehogy. Csak az enyém…

Tokue kérésére Szentaró leírta a saját nevét egy cetlire.

– Hogyan szólítsam?

– A Szentaró megfelelő lesz.

– Akkor hát, Szentaró, itt készíti a babpasztát?

– Hát, nos… – Szentaró hirtelen nem találta a szavakat. Nem tudta, hogy mit mondjon. – Ami azt illeti, ha magam csinálom, nem lesz jó. Időnként égett szaga van.

– Hm, értem – mondta Tokue, és közben sokatmondó tekintettel a gázfőzőn lévő lábasokat nézte.

Szentaró felállt, és egy teáscsészét tett az idős nő elé.

– Mégis hol készítette ötven éven keresztül? Egy édességüzletben?

– Én… Nos.

– Otthon?

Szentarót valójában nem érdekelte, hogy hol készítette eddig a tölteléket, ahogy az sem, hogy kicsoda a nő valójában. Egyetlen dolog volt fontos a számára: ha a nő jó minőségű babpasztát készít, több lesz a vevője, és így hamarabb megszabadulhat ettől a bolttól.

– Voltam én sok helyen… Hosszú történet – mondta a nő, és Szentaró rögtön tudta, hogy Tokue titkol valamit, de hát ő sem akarta megosztani a másikkal a múltját.

– Ó, hát így.

– A magáé a bolt? – váltott témát az idős nő.

– Nem, inkább csak bedolgozom ide.

– Akkor hát másé. Ki a tulajdonos?

– Az egykori főnökömé volt, ő dolgozott itt. Most a feleségéé.

– Nem a maga felelőssége?

– Ezt sem mondanám.

– Beszéljek a hölggyel?

– Nincsen túl jól. Előfordul, hogy hetente egyszer sem néz be. Majd valamikor máskor.

Szentaró úgy érezte, mintha Tokue megkönnyebbült volna, amikor ezt meghallotta.

– És a főnöke?

– Elhunyt.

– Ó, értem.

Amikor Tokue elhallgatott, Szentaró egy jegyzetfüzetet és egy tollat tett a nő elé.

– Akkor, hölgyem… Josii szan, le tudná írni ide a nevét és az elérhetőségeit?

Tokue feszült arccal nézett a papírra.

– Az ujjaim… – mondta habozva.

Szentaró várta, hogy mi lesz, bár legszívesebben oda sem nézett volna. Néhány pillanattal később Tokue felvette a tollat, és lassú, kimért vonásokkal leírta a nevét. Eltartott egy darabig. A végeredmény megegyezett azzal, mint amit Szentaró már láthatott.

– Telefonszámot is tudna adni? Nincsen mobilja?

– Nincsen telefonom. Levelet szoktam írni, ha kell.

– Nem erre gondoltam…

– Nem fogok elkésni, még a madaraknál is korábban kelek.

– Még csak nem is ezért gondoltam…

A papírlapra egy, a város külterületén lévő cím került. Az idős nő olyan erővel írt, hogy a jegyzetfüzetben több lap mélyen benyomódott. Szentaró úgy érezte, hogy valamit biztosan jelent ez a cím, de nem tudott rájönni, hogy mit.

5.

Az óra másodpercmutatója körbejárt.

Szentaró a karját a takarón nyugtatva feküdt, a mennyezetet bámulta. A lefekvés előtt elfogyasztott pohár whisky sem segítette elaludni.

Elfordította a fejét, és odanyúlt a párnája mellett lévő órához, hogy kitapogassa, lenyomta-e az ébresztőgombot.

Abban egyeztek meg Josii Tokuéval, hogy holnap reggel kezd, és kétnaponta jön majd pasztát készíteni. Szentaró ezúttal semmiképpen sem késhetett el, ezért is feküdt le a szokásosnál korábban.

Ki ez az idős nő valójában?

Szentaró egyértelműen a tudomására hozta, hogy csak a töltelékkészítésben van szüksége a segítségére, de azért valamiért kellemetlenül érezte magát. Tokue néha furcsa dolgokat mondott. Lehet, hogy csak az állt a háttérben, hogy nem hallott jól, de Szentaró másra gondolt. Az idős nőnek megvolt a magához való esze, és bár kedvesen mosolygott, eltökéltség ragyogott a szemében. Időnként meg egyenesen elszántan nézett a férfira.

Miután Tokue leírta a címét, Szentaró az üzlet működésének részleteiről beszélt neki. Elmondta, hogy eddig nagykereskedőtől vásárolta a babpasztát, és ezért csak nyitás előtt két órával fog hozzá a munkához.

– Micsoda? – horkant fel hangosan Tokue. – Ha friss babpasztát akarunk tölteni a dorajakiba, napfelkelte előtt el kell kezdenünk az elkészítését.

– De csak egy telefonhívásomba kerül, és már hozzák is a pasztát.

– Mit mond? A töltelék a dorajaki lelke, főnök úr!

– Hát igen… Ezért is kértem Josii szant, hogy dolgozzon itt.

– Ha vásárló lenne, sorban állna itt dorajakiért?

– Nézzük… Lehet, hogy igen, lehet, hogy nem.

A nő rendesen kioktatta. Bár Szentaró vezette az üzletet, de nem igazán tudott visszavágni neki. A végén abban egyeztek meg, amit Tokue javasolt. Reggel hat órakor kezdenek. Szentaró már korábban beér, hogy főzni kezdje a babot. Tokue az első busszal, kicsivel utána fog beérni. A férfi nagyot sóhajtott, nem lesz ez egyszerű.

Szentaró már a negyedik évét töltötte a Doraharu nevű üzletben. Keményen dolgozott, sohasem ment el szabadságra, de azért ennyire korán sem kelt a munkához.

Minek vette fel az öregasszonyt? Lehet, hogy hibát követett el? Teljesen máshogy viselkedett, mint azt az első benyomásból sejteni lehetett.

– Mit tettem?

Még neki sem fogtak a munkának, de Szentarónak már elege volt az egészből.

Ráadásul még egy dolog adott okot a sóhajtozásra. Hogyan fogja elmondani ezt az üzlet tulajdonosának? Nem lesz egyszerű.

A tulajdonos Szentaró egykori főnökének a felesége volt. A férje halála óta a nőnek igencsak megromlott az egészsége. A cukortartalma miatt nem evett már dorajakit sem. Akárhányszor eljött, hogy megnézze a könyvelést vagy valami mást, barátságtalan arckifejezéssel nézelődött, és bár mindig is ideges típusnak számított, az utóbbi időben a tisztaság egyenesen a rögeszméjévé vált. Szentaró mindig megkapta a magáét emiatt.

A férfi egyszer a nő megkérdezése nélkül felvett részmunkaidőre egy diákot. A főnök asszony kezdettől gúnyosan beszélt a fiúról, de amikor megtudta valakitől, hogy az üzlet mögött dohányzik, tombolni kezdett. Természetesen azonnal felhívta telefonon Szentarót. Bűzleni fog az üzlet, mondta neki. Ha legközelebb fel akar venni valakit, ő is jelen kíván lenni a leendő kolléga meghallgatásán.

Az lesz a legjobb, ha egy darabig nem beszél a nőnek Josii Tokuéról, döntött Szentaró az ágyban forgolódva. Hiszen még azt sem tudja, hogy bírni fogja-e a munkát azokkal a görbe ujjaival.