Copyright © 2024 Disney Enterprises, Inc.

Adapted in part from Walt Disney’s masterpiece, Snow White and the Seven Dwarfs.

Copyright © 2009 Disney Enterprises, Inc. Published by Disney Press, an imprint of Disney Book Group.

All rights reserved.

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2026

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.disney.manokonyvek.hu

A kiadásért felel a kiadó ügyvezető igazgatója.

Minden jog fenntartva.

Szöveg © Serena Valentino

Eredeti cím: Fairest of all

Fordította ©Halmai Gergely

Felelős szerkesztő: Csapody Kinga

Szerkesztette: Boczán Bea

Olvasószerkesztő: Kótai Katalin

Borító © Brown and Caroline Egan

ISBN 978-963-584-887-4

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

Tartalom

1. FEJEZET Rózsaszirmok, csókok és torta

2. FEJEZET Lovagok és sárkányok

3. FEJEZET Tükröm, tükröm

4. FEJEZET Almavirágszirmok

5. FEJEZET A fény játéka

6. FEJEZET A különös nővérek

7. FEJEZET Tükrök és fények

8. FEJEZET A férfi a tükörben

9. FEJEZET A tükörkészítő

10. FEJEZET Egy összetört lélek

11. FEJEZET Búcsú

12. FEJEZET A királynő magánya

13. FEJEZET Irigység

14. FEJEZET Az ártatlan bűbáj

15. FEJEZET Visszatérés

16. FEJEZET Kínok közt

17. FEJEZET Újabb búcsú

18. FEJEZET Álomkórság

19. FEJEZET Csúf megszállottság

20. FEJEZET A vadász

21. FEJEZET A banya és az alma

22. FEJEZET A banya, a tisztás és a házikó

23. FEJEZET A sziklaorom

Epilógus

Édesapámnak sok szeretettel, aki mindig biztosított róla, hogy gyönyörű vagyok, még ha én nem is láttam magam annak.

S. V.

Rózsaszirmok, csókok és torta

A kastély kertjében virágba borultak az almafák; szirmaik egész halvány rózsaszínben pompáztak, a fákra aggatott ezüstös díszek csillogva tükrözték vissza a nap sugarait.

A kastély hatalmas kőlépcsőjének tövében levő ódon kútról lilaakác- és gardéniafüzérek lógtak, melyekben rózsaszín és vörös rózsaszirmok bújtak meg. A száz szolgáló, aki egytől egyig a legszebb mélykék színű, ezüsttel szegélyezett egyenruhába öltözött, most a palota főkapujánál állt sorfalat, hogy fogadja a lassan szállingózó nemes vendégeket, akik a királyi esküvőre érkeztek. Úgy tűnt, mintha az egész világ a kőből rakott kút mellé sereglett volna, hogy megpillanthassák a király gyönyörű, új aráját, a híres szépséget, aki mintha egyenesen a legendák és mítoszok világából lépett volna elő, mint a híres-neves tükörkészítő mester szépséges leánya. A kastély udvara lassan megtelt a környező királyságok uralkodóival, akik mind csak a menyegző kezdetére vártak.

A Királynő magányosan állt a szobájában, és a tükörképét bámulta, amely idegesen pillantott vissza rá. Egyetlen nő élete sem változhatott meg ily gyökeresen anélkül, hogy legalább egy csipetnyi aggodalmat ne érzett volna. Pedig szíve választottjához készült hozzámenni, hogy anyjává váljon egyetlen lányának, és királynője a birodalmának. Királynő lesz. Boldognak kellett volna lennie, de a kezében tartott tükör valami rémség előérzetével töltötte el, amire nem tudott magyarázatot adni.

Verona, a Királynő komornája halk torokköszörüléssel jelentette be az érkezését, majd besietett a szobába. A lány égszínkék szemében boldogság tükröződött. Valami fényesség áradt belőle, amely mintha csak belülről világította volna meg a bőrét, és csillogva tükröződött vissza halvány mézszínű hajáról.

A Királynő halványan elmosolyodott, ahogy Verona átölelte. Soha életében nem vette körül ilyen szépség. A boldogságot sem ismerte, mielőtt idekerült volna az udvarba. És most rátalált egy lányra, akit szinte a testvéreként szeretett.

Verona nyomában Hófehérke lépett be a Királynő szobájába. Három-négy éves, édesded kis teremtés volt, ugribugri léptekkel; szemében a boldogság kiolthatatlan szikrájával. Bőre fehérebb volt, mint a frissen hullott hó, apró, telt ajka vörösebb, mint a rubin; haja feketébb, mint a holló tolla. Olyan volt, mintha csak egy törékeny kis porcelánbaba elevenedett volna meg; főleg ma, az aprócska, piros, selyemből és bársonyból szőtt ruhájában.

Verona megfogta Hófehérke aprócska kezét, remélve, hogy ezzel megakadályozza a kislányt, hogy a finom ruhácskája gyöngyeivel babráljon.

– Hófehérke, drágám, ne cincáld folyton azokat a gyöngyöket, mert tönkreteszed a ruhádat, még mielőtt az esküvő elkezdődne!

A Királynő rámosolygott.

– Szervusz, kismadaram, nagyon csinos vagy ma.

Hófehérke elpirult, Verona szoknyája mögé bújt, és onnan lesett ki a mostohaanyjára.

– Hát nem gyönyörű ma az anyukád, Hófehérke? – kérdezte Verona.

Hófehérke némán bólogatott.

– Akkor mondd meg neki – noszogatta Verona, ahogy lehajolt a félénk kislányhoz, és szélesen rámosolygott.

– Te is nagyon csinos vagy, Mama – bökte ki Hófehérke, és a Királynő majd elolvadt a gyönyörűségtől.

A Királynő kitárta a karját, és Verona gyöngéd noszogatására a lányka előrelépett, hogy a Királynő megölelhesse. Hófehérke tündéri gyermek volt, annyira imádni való kis teremtés, hogy mostohája szíve szinte belesajdult, mintha csak fájt volna neki a kislány szépsége. Ahogy a karjába vette Hófehérkét, olyan szeretet töltötte el a szívét, amelynek a létezéséről sem tudott. Úgy érezte, a szíve szakad bele ebbe a nagy szeretetbe, és a lelke egy titkolt szegletében azt kívánta, bárcsak valahogy magába szívhatná a kislány szépségét, hogy ő maga is valóban gyönyörű lehessen.

– Valóban csodálatosan néz ki, asszonyom – mosolygott sokatmondóan Verona is, mintha csak ő is látta volna, hogy mi zajlik a Királynő bizonytalan lelkében.

A Királynő újból megvizsgálta a tükörképét. Mintha csak a saját édesanyja nézett volna vissza rá. Felidézte a napot, amikor a Király megjegyezte, mennyire hasonlítanak egymásra. Talán igaza volt. Lehetséges, hogy hasonlított az anyjára, de ő egész idáig nem látta a hasonlóságot, míg csak itt nem állt ugyanabban az esküvői ruhában, amelyet az édesanyja is viselt a saját esküvőjén.

A ruha mélyvörös volt, és valami csoda folytán az évek alatt mit sem veszített a szépségéből. Anyagába ékes mintázattal feketerigókat hímeztek, máshol pedig fekete kristályok díszítették, melyek csak úgy szikráztak a fényben. A Királynő szíve nagyot dobbant, ám aztán össze is szorult. Milyen csodálatos lenne, ha az édesanyja itt lehetne ma vele. Milyen csodálatos lenne, ha egyáltalán élne még.

A Királynő mindössze arról a festményről ismerte az édesanyját, amely az apja házában függött a falon. Gyermekként csak bámult rá, teljesen lenyűgözve a nő szépségétől, szinte fülig szerelmesen, az ölelésére vágyakozva. Elképzelte, ahogy ez az anya, akit sosem ismert, a karjába veszi őt, és körbetáncol vele a szobában, míg a ruháikat díszítő ékkövek csillognak a fényben, ők pedig hangosan nevetnek.

A Királynő abbahagyta az álmodozást, és Hófehérkére nézett, aki a függöny rojtjaival játszott a szoba túloldalán. A szeméből és a szívéből áradó minden boldogság ellenére a Királynő jól tudta, hogy a szegény gyermek mit veszített. Minden bizonnyal az ő belsőjében is ott tátongott az a bizonyos üresség, az a vigasztalan sajgás.

A Királynő elkomorodott, mert tudta, hogy semmit sem tehet, amivel valaha is pótolni tudná a Király első feleségét. Hogyan is szerethetne Hófehérke egy másik nőt ugyanúgy, ahogy a saját édesanyját? Hogyan is szerethetne például olyasvalakit, mint a Királynő, akinek az élete eleddig legjobb esetben is csak a középszerűség, az unalom és az egyhangúság keveréke volt? Amíg Verona eljátszott a kislánnyal, a Királynő gondolatai még messzebbre kalandoztak, arra a napra gondolt, amikor először találkozott a Királlyal az apja tükörkészítő műhelyében. Apja mesterségbeli szakértelme addigra olyan hírnévre tett szert, műveit olyan széles körben csodálták, hogy még a Király is kötelességének érezte, hogy ellátogasson a férfiúhoz, akit a világ legjobb mestereként tiszteltek.

Miután a Király megtekintette apja műveit, és maga is kapott egy tükröt ajándékba, a mester kikísérte őt az udvarba, ahol a Királynő éppen egy vödör vizet húzott fel egy régi kútból. A Király azonnal megálljt parancsolt a szolgáinak.

– Ki ez a lány? – kérdezte.

– A Tükörkészítő lánya, uram – felelte a mester egyik szolgája.

A Király odament hozzá, és kézen fogta. A lány döbbenetében leejtette a vödröt, és teljesen eláztatta a Király csizmáit, egészen a harisnyájáig.

A Királynő félve pillantott fel. Arra számított, hogy durva feddésben lesz része, talán még tömlöcbe is vetik. Ám a Király csak elmosolyodott. És megszólította.

Először azt hitte, a férfi talán csak a bolondját járatja vele, amikor azt mondta neki, hogy milyen gyönyörű. És hogy az apja összes remekműve közül ő a legcsodálatosabb.

– Kérem, Felség, ne mondjon nekem ilyen dolgokat – motyogta kínjában, míg igyekezett előadni valamit, félúton egy pukedli és egy meghajlás közt, és mindent megtett, hogy ne kelljen a Király világoskék szemébe néznie.

– Már miért ne? Minden bizonnyal te vagy a legszebb leány az országban. Mit az országban; az összes országban, ahol valaha megfordultam! Nem csoda, hogy édesapád tükröket készít, hogy visszatükrözzék a szépséged! – A Királynő erőnek erejével igyekezett félrenézni, hogy ne kelljen annak a férfinak az arcába néznie, aki az egész országot birtokolta, beleértve azt a kutat is, amelyből épp az imént merített.

Ám aztán a Király amilyen hamar jött, távozott is.

De amikor elment, megígérte, hogy nemsokára visszatér.

A Királynőt felkavarta és összezavarta e látogatás. Hogy is érezhetett volna így a Király? Az ország összes leánya közül épp…

Őiránta.

A Királynő apja somolygott.

– Úgy tűnik, alaposan megbabonáztad, lányom – mondta neki, miközben a Király távolodó kíséretét nézték, amint éppen eltűnik egy domb mögött, hogy aztán újra felbukkanjon a következő oldalában, egyre kisebbnek tűnve, egyre messzebb.

Aznap este a lány magányosan üldögélt a tetőszobájában, és kibámult az ablakon a csillagokkal pettyezett égre.

Vajon a Király is gondol rá ezen az estén? – tűnődött, ahogy a csillagokat bámulta, és maga elé képzelte, ahogy az édesanyja föntről figyeli, ahogy átlebeg a sötétségen; a gyöngyök a ruháján csak úgy szikráznak, így rejtve el őt az éjszakai égen csillogó égitestek közt. Elképzelte, hogy ő is felröppen az édesanyja mellé, és együtt csodálják a kihunyó napokat és az újonnan születő csillagokat. Fénylő csillagpor ölelte körül őket, míg csillogva úsztak át a sötétség tengerén. Végül a Király emléke rántotta őt vissza a saját, egyszerű szobájába.

Biztos volt benne, hogy a férfi nem jön vissza érte.

Nem sokkal a Király távozása után a Királynőt újabb veszteség érte – meghalt az édesapja.

Az apja halálát követő napokban mintha csak fény áradt volna szét az életében. Mintha csak az apja az összes sötétséget is magával vitte volna, amikor eltűnt ebből a világból, és egy olyan helyen hagyta volna a lányát, ahol az, ha nem is szeretetet és boldogságot, de legalább valami többet remélhetett volna az élettől, mint ami eddig jutott neki.

Aznap, hogy az apja meghalt – még mielőtt a halálhíre elért volna a Királyhoz vagy bárki máshoz a birodalomban –, a Királynő az összes tükröt kihozta a műhelyéből, a fényre. A kisebbeket a kertjükben álló óriási juharfára akasztotta. Csodás látványt nyújtottak.

A tükrök lassan lengedeztek a szellőben, ahogy a napfény megcsillant rajtuk, és különös, csodálatos sugarakat szórtak szerteszét. A tükröződő fények különös táncot jártak a juharfa levelein. Az egész kertet és a házat is beragyogták, mintha csak apró, játszi szellemek lennének.

Nemsokára tódulni kezdtek a messze földről érkezett utazók, hogy megcsodálják eme csodálatos tiszteletadást az apja emléke előtt.

A Király is köztük volt.

– A szemeid csodálatosan csillognak apád tükreinek fényében – mondta neki a Király, amint a szikrázó napfényben álltak.

A verőfény megcsillant a Királynő sötét szemében, halvány karamellszínűvé varázsolva azt. A Király azt mondta, egészen megbabonázta. Hirtelen rettegés töltötte el. Megbabonázta. Mi van, ha a szépsége tényleg csak ennyi volt, amint az apja is mondta – puszta szemfényvesztés? Megbabonázhat-e egy ilyen kedves, törődő férfiút? Vagy az is lehet, hogy tényleg felvértezte a természet némi szépséggel? A Király bement a házukba, ő pedig, nem tudván, hogy mit tegyen, követte.

– Ez téged ábrázol? – kérdezte a Király, és az apró nappalit díszítő egyetlen képre mutatott.

– Ő az édesanyám, uram. Sosem ismertem őt.

– Döbbenetes a hasonlóság.

– Bárcsak én is olyan gyönyörű lennék, mint ő volt!

– A megszólalásig hasonlítasz rá. Hisz te is láthatod. – A Királynő ámulva nézett a képre, és azt kívánta, bárcsak a Király is komolyan gondolta volna, amit mondott, de képtelen volt másként tekinteni e szavakra, mint egy olyan férfi üres bókjaira, aki minden bizonnyal akar valamit tőle. Talán az apja birtokát? A megmaradt tükröket? Bármit is akart a Király, biztos volt benne, hogy nem őt magát.

Ám ahogy telt az idő, és a Király egyre gyakrabban látogatta meg, mégis úgy tűnt, hogy a férfi csakis reá vágyik. Az élete egyre álomszerűbbé vált: egy ragyogó, éteri, lélegzetelállító álommá.

A Király emberei is a szívükbe zárták. A vándorénekesek szerte a birodalomban, és még azon túl is ódákat zengtek az esti tüzeknél a híres tükörkészítő mester gyönyörűséges leányáról, aki ellopta a Király szívét.

Verona hangja zavarta meg a Királynő mélázását, és rántotta vissza a jelenbe.

– Az udvar, sőt az egész királyság összes népe türelmetlenül várja, hogy végre megpillanthassa az új Királynőjét. Legjobb lenne, ha indulnánk.

A Királynő mosolygott.

– És micsoda pompás triumvirátust alkotunk majd a bevonuláskor! – jegyezte meg, ahogy kézen fogta Veronát és Hófehérkét, és elindult a szertartásra.

Verona nem túlzott. Óriási csődület várta őket odakint; a Királynő lefelé menet már látta is a gyülekezetet a csigalépcső falait szegélyező aprócska ablakokon át. A tömegben felismerte a Király kedvenc nagybátyját, Marcust, aki szintén megpillantotta őt az egyik kis ablakon át, és rámosolygott. Jól megtermett, bozontos, jó kedélyű férfiú volt. A Királynő hallotta, hogy a felesége, Vivian nemrég komolyan megbetegedett. Ám ő mégis eljött – az unokaöccse kedvéért. Országos cimborája, az udvari Vadász állt mellette, aki fekete szemével, sötét hajával és szakállával maga is jóképű, izmos férfi volt.

Messzi földek királyai és királynéi sorakoztak mindenfelé. Eljött a Király három furcsa unokatestvére is, a három nővér, akik szokatlanul öltöztek, és mindenhová együtt mentek. Egyszerre mosolyogtak, és egyszerre bólogattak, mintha mindenben egyetértenének. A Királynő tartózkodva figyelte őket, míg elhaladt egy újabb ablak mellett, amely egy jókora X-et formázott.

A kastély belsejét teljesen bevilágította a rengeteg gyertya, melyek testetlen, táncoló fénye a Királynőt a kedvenc ünnepére, a téli napfordulóra emlékeztette. Annyi apró láng lobogott körülöttük, hogy a terem egészen átmelegedett tőlük. Túlságosan is. A Királynő arcába vér szökött, a feje kóvályogni kezdett. Szíve egyre hevesebben vert, ahogy végigsétált a padsorok közt a Király felé. Leendő férje az ódon kút mellett várta, amelyet a parancsára áttelepítettek a Tükörkészítő otthonából a kastélyba, hogy mindig emlékeztesse őt a helyre, ahol először pillantotta meg a Királynőjét.

A Királynő Verona segítségével összeszedte magát, és igyekezett a Királyra figyelni, aki sugárzó mosolyt küldött feléje. Gyönyörű ember volt; hivatalos királyi öltözéke még inkább kiemelte sötét haja és világos szeme szépségét. Fényes kardja az oldalán lógott, magas szárú csizmáján táncolva tükröződött a gyertyák fénye.

A Királynő úgy érezte, mintha egy álomban lebegne. A falfehérre festett arcú, rózsavörösre rúzsozott ajkú nők csak bámultak rá, ahogy ellebegett előttük. Igyekezett tudomást sem venni az arckifejezésükről, és mindent megtett, hogy csak a vőlegényére figyeljen.

Pedig nyilván leereszkedően mosolyogtak a háta mögött, jázmincsokrokkal a kezükben, amelyek illata sűrűn és részegítőn áradt felé. Nemcsak hogy irigyek voltak a frigyükre, de bizonyára az járt a fejükben: miért ő? A királyság összes úri hölgye közül miért pont ez a parasztlány? A sutyorgás alighanem titkos bűbájról szólt, a rosszindulatú szemek pedig átkokat szórtak rá.

Végre elérte a Királyt, aki a kútnál várta, és gyengéden megfogta a kezét. Talán ő is érezte, hogy arája szédül, és a térde is épphogy össze nem csuklik. Ám ahogy a lány a Király szemébe nézett, szívverése végre lelassult, és az ünnepély elkezdődhetett. Verona és Hófehérke oldalt álltak. A tisztviselő előlépett. A Király és a Királynő pedig hűséget, szerelmet fogadtak egymásnak, majd jöhettek a gyűrűk, és végül a csók.

Mámor.

A tömeg üdvrivalgásban tört ki, és ha a Király el nem kapja, a Királynő talán össze is csuklott volna.

Nagy izgalom támadt, majd rózsaszirmok esője hullott rájuk, megcsillanva a terem ólomüveg ablakain át beszűrődő fényben, földöntúli ragyogással árasztva el az egész kastélyt. Szerelmes volt. És gyönyörű. Ő volt a Királynő.

A vendégek nem győzték dicsérni a szépségét. A Királynő mindent megtett, hogy a rengeteg bók ne szálljon a fejébe. Ám ha belegondolt, érezte, hogy a már így is kótyagos feje valósággal megszédül. A nap további része rózsaszín ködként illant tova. Vagy ezren csókoltak neki kezet, és soha életében nem táncolt még ennyit, még gyerekkorában sem, Dadussal.

Jaj, Dadus… Mennyire szerette volna, ha most láthatja őt! Eszébe jutott valami, amit Dadus mondott neki az apja konyhájában egy napsütötte reggelen, míg ő epret és tejszínt majszolt az asztalnál.

– Gyönyörű vagy, drágám. Komolyan. Ezt soha ne feledd, még akkor sem, ha én már nem leszek itt, hogy emlékeztesselek rá.

– Nem leszel itt? Hát hová mennél…?

– Édesanyáddal táncolni a mennyekben, drágám. Egy nap majd te is feljössz hozzánk, de csak sok-sok év múltán.

– Ne, Dadus; maradj itt, és táncolj velem most! Nem akarom, hogy elmenj! Soha! – És táncoltak, körbe-körbeforogva, és sokáig kacagtak az ablakon beáradó nap fényében. Ez volt az egyik módja, ahogy Dadus mindig fel tudta vidítani őt – eperrel, tejszínnel és tánccal.

Neki is meg kell ezt tennie Hófehérkével. Ez a gondolat mindjárt felderítette, és biztonságérzettel töltötte el. Boldogan élnek majd a Királlyal, és az ő apró kis virágszálával. A saját lányaként fog tekinteni a gyermekre, és úgy is fogja szeretni. Minden áldott nap elmondja majd neki, hogy mennyire gyönyörű, és sokat táncolnak és kacagnak majd, mint anya és lánya. Mert azok lesznek: anya és lánya.

Elsétált a bálterem végéig, ahol Hófehérke és Verona álltak, és nézték, ahogy a nemes urak és hölgyek körtáncot járnak, akárha eleven virágszirmok köröznének egy könnyű nyári szellő szárnyán. A Királynő fölkapta a gyermeket, a karjába vette, és belejtett vele az úrihölgyek ruháinak színes forgatagába. Együtt táncolt a kislánnyal, szorosan a mellkasához szorítva, és újra érezte azt a feltámadó szeretetrohamot, ahogy körbe-körbepörögtek az élő virágoskertnek tűnő színes-szagos forgatag kellős közepén.

A Király is csatlakozott hozzájuk, és az újdonsült család kora hajnalig nevetett és mulatott, még jóval azután is, hogy az utolsó vendég is távozott, vagy lepihent a kastély valamely szobájában.

A lakomázással és tánccal töltött hosszú órák után a Király és a Királynő fáradt és kótyagos léptekkel vitte a kislányt a hálószobájába.

– Jó éjt, kismadaram – suttogta a Királynő, ahogy megpuszilta Hófehérkét.

A kislány arca selyempuhaságúnak érződött a Királynő ajkain. Hagyta álomba merülni a gyermeket. Biztos volt benne, hogy álmában is csodás hölgyek pörögnek-forognak majd körülötte szemkápráztató ruhákban és színes zászlókkal.

A Király kézen fogta feleségét, és a hálószobájukba vezette. A nap fénye már áttört a függönyökön, túlvilági ragyogásba borítva a szobát. Egy percig némán álltak, és csak nézték egymást.

Mámor.

– Látom, hogy kinyitottad az ajándékomat – mondta a Király, és a tükörre pillantott.

Gyönyörűen gravírozott, ovális tükör volt, pazar berakásokkal és kígyózó mintákkal a peremén; tetején egy igazi királynőhöz méltó, gyönyörű faragvánnyal. Csaknem tökéletes volt. Mégis volt benne valami, ami ugyanazzal a kellemetlen előérzettel töltötte el, mint ami az ünnepség előtt is megzavarta. Érezte, ahogy összeszorul a mellkasa, a szoba pedig mintha hirtelen összezsugorodott volna körülötte.

– Mi a baj, szerelmem? – kérdezte a Király.

A Királynő szóra nyitotta a száját, de képtelen volt megszólalni.

– Hát nem tetszik? – nézett rá szomorúan a Király.

– Dehogynem, drágám, én… én csak… fáradt vagyok. Borzasztóan fáradt – motyogta végül. Ám képtelen volt levenni a szemét a tükörről.

A Király a vállaira tette a kezét, magához húzta, és megcsókolta.

– Hát persze hogy az vagy, szerelmem. Rettentően hosszú napunk volt. – A Királynő viszonozta a csókot, és megpróbálta az összes félelmét száműzni a szívéből.

Szerelem bódította a szívét. Mámor. És nem hagyhatta, hogy bármi is elrontsa ezt a napot.