Holly Smale

CASSANDRA EZER SZÍNE

A mű eredeti címe

The Cassandra Complex

Copyright © Holly Smale 2023

Hungarian translation © Melegh Erika

© General Press Könyvkiadó, 2025

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is. A könyv szövegét részleteiben és egészében is tilos másolni és felhasználni a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

MELEGH ERIKA

Szerkesztette

KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

ISBN 978 615 104 055 3

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KOLBE-KONTOR ILDIKÓ

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Testvéremnek, Tarának.
Örökké egységben.

„Míg szép szerencsében virul, mint lenge árnyék, éppolyan; s ha elborul, rajzát letörli könnyen egy vizes szivacs.”

Aiszkhülosz

(Devecseri Gábor fordítása)

Első fejezet

Hol kezdődik egy történet?

A könyvek első oldala hazugság, mert kezdetnek álcázza magát. Valódi kezdetnek, valami nyitányának, holott csupán egy önkényesen a homokba húzott vonal az, amit felkínál. Ez a történet itt kezdődik. Választunk egy tetszőleges eseményt. Nem veszünk tudomást semmiről, ami előtte volt, vagy majd később úgyis megtudjuk. Úgy teszünk, mintha a világ is megállna abban a pillanatban, amikor a könyvnek vége. Mintha a végkifejlet nem csak egy véletlenszerűen kijelölt pillanat lenne a tetszőlegesen alakított idővonalon.

Csakhogy az élet nem így működik, tehát a könyvek nem őszinték.

Talán éppen ezért szeretik őket az emberek.

És azzal, hogy az ilyesféle agyamentségeimnek hangot is adok, sikerül kirúgatnom magam a Fentiman Road-i Könyvklubból.

Íme a lista arról, ezenkívül hol kértek még meg arra, hogy ne jelenjek meg többé:

– A Blenheim Road-i Olvasói Csoport

– Egy nagy társbérlet Walthamstow-ban, ahol csak rövid ideig próbálkoztam

– A legutóbbi kapcsolatom

– A jelenlegi állásom

Az utóbbi kettő gyorsan követte egymást. Ma reggel Will, a barátom, akivel négy hónapja alkottunk egy párt, megcsókolt, csak úgy a semmiből felsorolta az erényeimet, majd azzal zárta ezt a kis lelkesítő beszédét, hogy szakít velem.

Az állásomat illetően nagyjából nyolc másodperce tisztázódott a helyzet.

Elnézve a főnököm feszes állkapcsát és remegő orrcimpáit, valószínűleg reagálnom kellene a hírre. Halványan, tompán hallom, mintha vastag tejüveg mögül beszélne hozzám. Egy megszáradt zabpehelydarabka ragadt a gallérjára, de a jelen pillanat nem tűnik alkalmasnak arra, hogy erről felvilágosítsam. Nős, úgyhogy a felesége majd megteszi helyettem később.

– Cassie! – emeli fel a hangját. – Hallottad, amit mondtam?

Még szép, hogy hallottam, különben még most is a nemrég véget ért megbeszélésemet részletezném neki, merthogy éppen egy beszámoló kellős közepén tartottam, amikor kirúgott.

– Nem annyira a teljesítményedről van szó – folytatja inkább. – Habár isten tudja. Annak, aki annyira gyűlöl telefonálgatni, mint te, talán nem kellene kommunikációs területen dolgoznia.

Erre csak bólintok, egyetértek a megállapítással.

– Sokkal inkább úgy általában a modorod az, amit nem szívesen látok itt az irodában. Tapintatlan vagy. Önfejű. És öntelt, hogy őszinte legyek. Nem vagy csapatjátékos, és tudod, hogy mire van ennek az irodának igazán szüksége?

– Egy jobb kávéfőző gépre.

– Na épp erről a hozzáállásról beszélek.

Bemutathatnám a főnökömet alaposabban is, de ez alapján a beszélgetés alapján úgysem lesz túl sokáig fontos szereplő.

– Már számtalanszor beszéltünk erről. Cassandra, nézz rám, amikor hozzád beszélek! A legjobban fizető ügyfelünk az imént dobott bennünket csupán a te – idézem – könyörtelenül irritáló magatartásod miatt. Ellenszenves vagy. Pontosan ezt a szó használta az ügyfél. Ellenszenves. Márpedig egy PR-os emberekkel foglalkozik, tehát emberből kell lennie.

Na itt akkor most álljunk meg egy percre!

– Én ember vagyok – tiltakozom felszegett állal, és minden tőlem telhetőt megteszek, hogy egyenesen a szemébe nézzek. – És amennyire tudom, a munkaköri leírásomban nem szerepel, hogy szerethetőnek kell lennem. De legalábbis a szerződésemben biztosan nincs benne, mert azt leellenőriztem.

A főnököm orrcimpája lovakat meghazudtoló módon remeg.

Ritkán értem, mit gondolnak az emberek, viszont gyakran érzem, és az érzések hulláma úgy ömlik át belőlük belém, mint a teáskannából a csészébe a tea. Miközben eltelítenek az érzelmek, még azt is ki kell silabizálnom, mi a fene az, honnan jött, és mit is kellene vele tennem, hogy ne hagyjam mindenhová kilötyögni.

Jelen helyzetben sötétlila és vörös düh pulzál át rajtam. Nem az én dühöm.

A főnököm színei valósággal megrohamoznak, és ez nekem egyáltalán nem tetszik.

– Nézd! – foglalja össze a lényeget Barry egy türelmes sóhaj kíséretében, amely egyáltalán nem egyezik a belőle áradó érzésekkel. – Ez egyszerűen nem működik, Cassie, és bizonyos szinten ezt már te is biztosan tudod. Talán keresned kellene valami olyasmit, ami jobban megfelel a te… különleges képességeidnek.

Lényegében Will is ugyanezt mondta nekem reggel. Nem értem, miért gondolják mindketten azt, hogy biztosan láttam, amint közeledik a vég, amikor ez egyáltalán nincs így.

– A jelenlegi munkád nevében szerepel a kapcsolat szó – tisztázza segítő szándékkal a főnököm. – Esetleg találhatnál valami olyasmit, amit nem így hívnak.

Felállok, megköszörülöm a torkom, és az órámra pillantok. Még ebédidő sincs.

Párkapcsolat: vége.

Állás: vége.

– Nos – közlöm nyugodt hangon. – Basszus!

Az én történetem tehát itt kezdődik.

Bárhol kezdődhetett volna, de muszáj volt kijelölnöm egy pillanatot. Lehetett volna a ma reggel, amikor is arra ébredtem, hogy a lakótársaim ordibálnak egymással, vagy az, amikor reggeliztem (zabkása banánnal, mint mindig), esetleg amikor készítettem Willnek egy munkaigényes ajándékot az első évfordulónkra (enyhén szólva is idejekorán).

Lehetett volna az a pillanat is, amikor találkoztunk, amely mindenképpen pozitívabb felütés lenne. Vagy az a nap, amikor a szüleim meghaltak egy autóbalesetben, amely egyértelműen jóval kevésbé lenne szívderítő kezdet.

Ám én ezt a pillanatot választottam: kábé bele a közepébe.

Harmincegy évvel az én történetem kezdete és jóval bizonyos emberek történetének a drámai vége után. Éppen egy kartondobozba pakolom azt a keveset, ami nem az ügynökség tulajdona az íróasztalomon. Vagyis azt az egyetlen dolgot: egy ajándék kávésbögrét, amelyen egy rajzolt szarvas látható. Azért beleteszem a dobozba. Sosem lehet tudni, hová visz az utam, de gyanítom, hogy koffein ott is lesz.

– A francba! – Sophie, a munkatársam áthajol az asztalaink fölött, miközben én egy fonnyadt növényt csapok a hónom alá, csak hogy ne nézzen ki úgy, mintha szó szerint a semmiért pazaroltam volna el egy újabb évet az életemből. – Csak nem kirúgtak? Ez rettenetes! Biztos vagyok benne, hogy szörnyen hiányozni fogsz mindannyiunknak.

Őszintén fogalmam sincs, hogy ezt most komolyan gondolja-e, vagy sem. Ha igen, az meglehetősen váratlanul ér, ugyanis azóta ülünk egymással szemközt, amióta idejöttem, mégis mindösszesen annyit tudok róla, hogy huszonkét éves, szereti a tonhalas szendvicset, agresszíven gépel, és úgy túrja az orrát, mintha körülötte senkinek sem lenne perifériás látása.

– Valóban? – kérdem őszinte kíváncsisággal. – Miért?

Sophie szólásra nyitja a száját, de aztán be is csukja, és inkább visszatér a billentyűzet püföléséhez, mintha legalábbis húst klopfolna az ujjaival.

– Cassandra! – A főnököm éppen akkor jelenik meg az ajtóban, amikor elkezdem a saját billentyűzetemet takarítani egy fertőtlenítő kendővel. – Mi a fenét csinálsz? Nem úgy értettem, hogy most azonnal távozz. Te jószagú sárga bicikli! Mi a franc bajod van? Szeretném, ha ledolgoznád a felmondási idődet, amennyiben lehetséges.

– Ó! – Lenézek a dobozra és a növényemre. Kész vagyok a pakolással. – Nem, köszönöm!

Befejezem a takarítást, majd átvetem a táskámat a vállamon, a kabátomat a karomra teszem, a dobozt pedig a hasamhoz szorítom. Így a növényt ügyetlen módon már csak a könyökhajlatomba tudom beakasztani, és megpróbálom egyedül kinyitni az ügynökség ajtaját. Aztán a térdemmel tartom addig, amíg még visszanézek, pedig – akár Orpheusz az alvilág kapujában – tudom, hogy nem kellene.

Az iroda sosem volt még ennyire csendes.

Mindenki úgy fordítja a fejét azonnal más irányba, mintha én lennék a hirtelen mindent elárasztó fényár. Klaviatúrák könnyed kopogása tölti meg a teret, mint amikor galambok mászkálnak a tetőn. Csak Sophie ütemes, halálosan vad böködései és az ablak melletti radiátor gurgulázása akasztják meg a halk hangulatot. A recepciót vakítóan arannyá varázsolja a fény, a víztartály pedig csöpög. Ha mindenáron szeretnék találni valami jót is ebben a napban – és úgy vélem, kellene –, akkor az lesz az, hogy a hátralévő munkás éveim alatt nem kell minden másodpercben ezt hallgatnom.

Most bezzeg mindenki szorgalmasan dolgozik. Gyakrabban kellene kirúgniuk embereket alapvető személyiséghibák miatt.

Az ajtó becsapódik mögöttem, és bár én csaptam be, mégis ugrok egyet ijedtemben. Aztán pittyen a telefonom, úgyhogy mindent óvatosan az egyik térdemen egyensúlyozva megpróbálom előkotorni valahogyan. Amikor csak lehet, igyekszem elkerülni, hogy olvasatlan üzeneteim legyenek. Nehéz lesz tőlük a táskám.

Dankworth, légyszi, takarítsd el magad után a szemetedet!

Összevont szemöldökkel válaszolok:

Pontosan melyik szemetemre gondolsz?

Újabb pittyenés.

Nagyon vicces. Tartsd tisztán a konyhát!
Ez egy KÖZÖSSÉGI TÉR.

Az nem volt vicces, amikor néhány hete az éjszaka közepén lementem egy pohár vízért, és ott találtam Salt meg Dereket, akik éppen a hűtőnek támaszkodva szeretkeztek.

Bár lehet, hogy ez a közösségi tér definíciója.

Még mindig homlokráncolva nyomom meg a lift hívógombját, és közben elméletben végigjárom a lakást, vajon ez alkalommal mit csináltam rosszul. Elfelejtettem elmosogatni a zabkásám után a tálat és a kanalat. A kedvenc sárga sálam ott maradt a padlón, a lila pulcsim pedig a kanapé karfáján hever. Ez a hatodik közös bérleményem tíz év alatt, és kezdem úgy érezni magam, mint egy csiga, aki cipeli magával a cuccait, hogy ne hagyjon maga után látható nyomokat.

Csak annyit írok vissza:

OKÉ.

Enyhe hányinger kerülget, az arcom forró, és bár nem látom, de érzem, ahogy élénk rózsaszín kiütések jelennek meg végig a mellkasomon. Tompa fájdalom burkolja körbe a nyakam, mint amikor egy sálat szorosra húznak.

Lenyűgöző, hogy az érzések hogyan tartják össze az ember életét.

Az egyik percben még csak tizenkét éves vagy. Állsz a játszótér közepén, miközben a többiek azon veszekednek, hogy kinek ne legyél a csapattársa. Aztán a következő pillanatban már harmincas szingliként ácsorogsz egy olyan iroda liftje előtt, ahonnan éppen most rúgtak ki azért, mert senki sem akar a csapattársad lenni. Az érzés ugyanaz, a test viszont más. Ravasz módon a sejtjeim szó szerint legalább kétszer teljesen kicserélődtek a kettő között eltelt időben.

Ekkor kicsapódik az irodaajtó.

– Cassandra?

Ronald ugyanazt a sötétkék kasmír pulóvert hordja minden áldott nap azóta, hogy néhány hónapja elkezdett itt dolgozni. De mivel a pulcsinak igazán jó illata van, azt kell feltételeznem, hogy több is van neki belőle.

Felém indul, amire én azonnal bepánikolok. Néha-néha rajtakaptam, hogy kifürkészhetetlen arckifejezéssel figyel engem a szomszéd asztal mellől, és nekem fogalmam sincs, mi lehet ez. Vágy? Undor? Az előző esetére már egy hónapja fogalmazgatok magamban egy reakciót, csak a biztonság kedvéért.

Igazán megtisztelő a romantikus és/vagy szexuális érdeklődés, amelyet irányomban mutatsz, főképpen, mivel eddig csupán felületes köszönéseket váltottunk, de nekem hosszú távú barátom van, akibe már majdnem határozottan kezdek beleszeretni.

Ami azt illeti, ez a kifogás már nem igazán érvényes, ugye?

Ronald megköszörüli a torkát, és hatalmas kezével átfésüli tüsi haját.

– Ő az enyém.

– Kicsoda? – Pislogok, mert kicsit megzavar a szóhasználat. – Én?

– A virág – mutat az izzadt hónom alá csapott bozótra. – Ő az enyém, és szeretném visszakapni.

Valósággal beleszédülök a teljes megalázottság érzésébe.

– Hát persze! – mondom mereven. – Elnézést, Ronald!

Ronald pislog egyet, és kinyújtja a kezét. Gyorsan mozdulok odébb, hogy az ujjai ne érjenek az enyémhez, és mindeközben majdnem sikerül leejtenem a cserepet. Épp ugyanezt a szórakoztató kis táncot szoktam ellejteni akkor, amikor készpénzzel fizetek az élelmiszerbolt kasszájánál. Pont ezért használok inkább kártyát.

Beszállok a liftbe, és megnyomom a gombot. Mindeközben Ronald lazán végigmér, mintha egy félig érett avokádó lennék, én pedig a padlót bámulom, amíg ő eljut a végkövetkeztetésig.

– Szia! – böki ki.

– Szia! – felelem, miközben a liftajtó becsukódik.

És így indul az én történetem.

Egy bedobozolt ajándékbögrével, egy totális karaktergyilkossággal és a felismeréssel, hogy amikor elhagyok egy épületet, érezhetően kevésbé hiányolnak engem, mint egy félig halott fikuszt.

Második fejezet

Azért van ebben valami jó is.

Holnap legalább nem kell majd egy olyan zajos irodában ücsörögnöm, ahol a recepció úgy néz ki, mintha Midasz király nyalta volna meg. Nem kell foglalkoznom azokkal az emberekkel, akik nem szeretik, hogy csipszet eszem. Nem kell folyamatosan azért imádkoznom, hogy senki se hívjon össze Ötlethurrikánt, és nem kell úgy tennem, mintha nem akarnám a bőrömet is levakarni azoktól a hazugságoktól, amelyekkel folyamatosan traktálnom kell az ügyfeleimet, csak mert ezért fizetnek.

A holnap egy jó nap lesz.

És ki kell hoznom belőle a lehető legtöbbet, mert a rá következő napon viszont minden bizonnyal egy papírzacskóba lélegezve ülök majd a bankigazgató irodájában, és azért könyörgök, hogy hosszabbítsa meg a hitelkeretemet.

– Cassandra?

A liftajtó csilingelve nyílik ki, én pedig azonnal a kijárat felé veszem az irányt. Védekezésképpen magam elé tartom a kartondobozomat, mintha valamiféle trójai pajzs lenne.

– Miss Dankworth? – Azt meg kell hagyni, hogy a recepciós tudja, hogyan ne vegyék semmibe. – Várjon egy másodpercet! Mr. Fawcett van a kilences vonalon, és azt mondja, a cég szabályzata szerint meg kell róla győződnöm, hogy leadja-e a belépőkártyáját, mielőtt távozik.

Cassandra Penelope Dankworth. Ez a nevem. A (halott) szüleimnek köszönhetően éppúgy hangzik, mintha egy görög hősnőt kereszteztek volna egy gyilkos alagsorával.

– Most nem megy – sikerül kipréselnem magamból a választ. – Rohannom kell.

A szívem dübörög, a pupillám és a vénáim kitágulnak, a tüdőm szétfeszül, és az oxigén száguld az agyam felé, amely így készül fel egy feltételezetten közelgő fizikai fenyegetésre. Mindez végtelenül hasznos, amikor egy megvadult, szőrös mamut elől kell elfutnod, de nem igazán jön jól, ha csupán egy közép-londoni irodaépületből próbál kijutni az ember, még mielőtt lehányná a cipőjét.

Pánikomban többször is teljes testtel nekifeszülök a bejárati ajtónak, mire a recepciós megsajnál, és egy kattanó hang kíséretében kienged.

A friss levegő úgy csap arcon, mintha falba ütköztem volna.

Összeszorított szemmel állok pár másodpercig az utcán, és próbálok újratervezni. A szemhéjam belülről vibrál, mintha több tucatnyi süllyedő hajó küldene apró fényjelzéseket a magasba. Ha most azonnal nem találom meg a módját annak, hogy lenyugodjak, az a bizonyos dolog meg fog történni, és azt senki sem akarja. Főképpen nem itt, nem egy járdán, nem a Soho központjában, miközben hatalmas rákos szendvicseket zabáló emberek vesznek körül.

Ezért hajtogatja Will, hogy kezdjek el jógázni. Csakhogy én nem érzem jól magam, ha túl sok fenék mered egyszerre a levegőbe.

– Elnézést! – Egy rettenetesen narancssárga dzsekis nő lágyan megütögeti a vállam, amire én úgy ugrom odébb, mintha legalábbis sokkolóval csapott volna le rám. – Elállja a bejáratot a… Jól érzi magát?

Rápislogok.

– Banános muffin.

– Hogyan?

A megkönnyebbülés hulláma szinte megszédít.

– Szükségem van egy banános muffinra.

A kartondobozt még mindig szorosan magamhoz ölelve sürgősen az apró sarki kávézó felé veszem az irányt. A banános muffin vigaszt nyújt. A banános muffin bátorságot önt az emberbe, és megnyugtatóan ismerős. A banános muffin nem fogja reggel, ébredés után azt mondani neked, hogy mérhetetlenül fontos vagy a számára, de nem látja többé a közös jövőtöket.

A kávézó ajtaja fölött megcsendül a kék harangocska, és eszembe juttatja Az élet csodaszép című nagyszerű filmet. Abban egy sokak által szeretett ember pozitív hatással van a körülötte lévő világra, és éppen ezért okoz számomra nehézséget vele azonosulni.

– Üdv, kisasszony! Jesszusom, csak nem egy óra van máris? Vagy ma korábban jött?

Meredten bámulom a banános muffinok hűlt helyét.

– Ó! – A kávézó tulajdonosa úgy mosolyog, mintha nem éppen most esne szét az egész világ a talpam alatt. – Sajnos volt némi probléma a kiszállítással ma reggel, és nem érkezett abból a banánosból, amit annyira szeret, van viszont nagyon finom csokoládés és isteni sós karamellás. Ez utóbbiról személyesen is tanúsíthatom, hogy…

– Banános – ismétlem, és hirtelen könnyek szöknek a szemembe.

– Ma sajnos nincs – tisztázza kedvesen a tulajdonos. – De ha holnap a szokásos időben benéz hozzánk, gondoskodom róla, hogy legyen önnek félretéve egy nagyobb, rendben?

– De… – A fájdalom elviselhetetlenné kezd válni. – Én nem leszek itt holnap.

– Akkor mi lenne, ha helyet foglalna egy percre, és én megnézem, mit tudnék találni önnek helyette.

Az idősebb úr aggódó pillantások közepette a zöld bársonnyal borított székekre mutat, és erre beugrik egy élénk emlék: Will, ahogy kapucsínót iszik, és csokoládébajusszal a szája fölött vigyorog rám.

– Ne sírjon, kedves! – teszi hozzá riadtan a kávézós úriember. – Mit szólna ahhoz, ha holnap több banános muffint is félretennék magának, és így lefagyaszthatná otthon vészhelyzet esetére?

Sosem látom többé Willt, ugye?

Mindig ez van, nem igaz? Azt mondják, hogy majd tartják veled a kapcsolatot, meg hogy mindig is egymás életének a részesei maradtok, de ez csak duma. Olyan hazugság, amin át kellene látnod, ám te mégis hiszel nekik, míg aztán lassan már nem válaszolnak az üzeneteidre és az elküldött macskás GIF-ekre. Egy nap végül valaki mással látod őket a sarki pizzázóban, és ők úgy tesznek, mintha nem vennének észre, pedig te eszeveszetten kalimpálva integetsz nekik.

Nem hittem, hogy Will-lel is ez lesz. Minden olyan jól alakult. Esélyem sem volt a kapcsoltunkból megfelelő menekülési stratégiát kidolgozni, vagy eltervezni, hogyan reagálnék arra, ha dobna, vagy hogy úgy igazán gyakoroljam, milyen érzést okoz a fejemben, amikor összetöri a szívem.

Erre nem voltam felkészülve.

– Hé! – szól rám egy nagy szürke kalapos nő, amint próbálok kibotorkálni a kávézó ajtaján. – Csak egy pillanatra…

Minden egyszerre van túl messze és túl közel, minden egyszerre túl hangos és túl halk; egy sárga ajtó, egy narancsszínű doboz, az ég kék darabkája, egy leejtett, sötétkék kesztyű, a piros karika egy jelzőtábla körül. Forog a kaleidoszkóp.

Egy galamb vadul csapkod a szárnyával, és én az arcom elé kapom a kezem.

Jön.

Itt van, és a banános muffinom nélkül nem tehetek ellene semmit, hogy leállítsam.

Haza kell jutnom most azonnal.

Levegőért küszködve fordulok be a sarkon, és beletántorgok egy hirtelen odanőtt, nyers és fájdalmas zajrobbanásba. Beletelik pár pillanatba, mire tisztázom magamban, hogy ez nem belőlem árad.

– A bunda nagyon durva! A bunda nagyon durva! A bunda nagyon durva!

– A divat nem könyörül! – Egy lila bubifrizurás nő odatol a kezembe egy szórólapot. – Százmillió állatot nevelnek fel évente azért, hogy megöljék őket a bundájukért! Egész életüket apró ketrecekben töltik, hogy aztán gonosz módon legyilkolják őket, és az emberek hordhassák a bőrüket!

Magenta kék beütéssel; sajtos és hagymás lehelet. Forró elektromos áramlat fut át a fejem egyik feléből a másikba. Próbálom összehúzni magam, de nekilöknek egy meztelen felsőtestű férfi ragacsos bőrének.

– A nyérc félig vízi emlős! – ordítja, miközben én a mellbimbóját bámulom. – Képes hosszan visszatartani a lélegzetét, ezért mérhetetlenül szenved, miközben elgázosítják.

– Én… – De csak ennyit sikerül kinyögnöm, majd átesek egy kifeszített molinón, és a tömeg úgy sodor magával a Regent Streeten, mint egy béna delfint, akit egy hangszórókkal és sípokkal felszerelt, kötött sapkás, fényes és visítozó halak százaiból álló raj ragadott el.

– A BUNDA HULLA!

– A bunda hulla!

– A BUNDA HULLA!

Dobok döngnek, lila füst robban, dudál egy autó, egy gyerek kiabál, és valahol ugat egy kutya. A puszta zaj lepedőként simít végig belülről, és a sejtjeim kezdenek széthullani, mint amikor az üveg megremeg, mielőtt szilánkokra törik.

– Halálos áramütés! – Egy idősebb nő egyenesen az arcomba mászik. A pórusai narancsvörösek, az érzései neonsárgák. – A rókák hátsójába dugják az elektródát. Maga szerint ez milyen érzés lehet?

Követem a tekintetét a táskám elejére erősített, nagy, bolyhos farok irányába. Will folyton azzal ugrat, hogy „néha annyira gyerekes” vagyok, de szeretem szorongatni, amikor zsúfolt vonatra kell felszállnom, vagy amikor valaki túl közel áll hozzám a postán a sorban. Lerí róla, hogy nem igazi: konkrétan élénkzöld színű.

Éppen ezt szeretném udvariasan elmagyarázni, és már nyitom is a szám, amikor valami ragacsos folyadékot spriccelnek az arcomba. Savanyú szaga van, az íze pedig tinta és rohadó gumicukor keveréke.

A kezem vörös lesz tőle, amikor megpróbálom letörölni.

Valaki hangos jajveszékelésbe kezd.

És csak amikor kétségbeesetten megpróbálom kikönyökölni magamnak az utat a tömegből, jövök rá, hogy ez a szörnyűséges, monoton hang belőlem jön.

Itt van.

Itt van, és engem beterít (a vér?, festék?, kukoricaszirup?), és a szemhéjam mögött tűzijáték robban, és ellenszenves vagyok, és könyörtelenül irritáló, és ismét munkanélküli, és megszólal egy sziréna, és egy bolti riasztó hangja átlő az agyamon, és Will már nem szeret, nem tud szeretni, talán nincs is mit szeretni rajtam, és sehol nincs egy darab vacak banános muffin sem.

Már nem tudom visszatartani a sírást. Egyetlen lehetőségem marad. Megkeresem a legközelebbi üres kapualjat, kis labdába kuporodok a földön, és a karomat szorosan a fejem köré fonom.

(„Cassandrának nem kellene a stresszre úgy reagálnia, mint egy sündisznónak.”)

És várom, hogy minden elsötétüljön.

Harmadik fejezet

Szokatlan viselkedés, tudom.

Az emberek változó mértékű dühvel és bosszúsággal mondogatják már kicsi korom óta, hogy mennyire furcsa vagyok. Sorolom, hogy az évek során minek tudták be a „kis rohamaimat”:

– Viktoriánus hisztéria („Szerezzetek neki repülősót!”)

– Drámai hajlam

– Feltűnési viszketegség

– Beteges vágy, hogy tönkretegye a bulit

Csak azt tudom biztosan, hogy ha azonnal sikerül behúzódnom valami sötét és csendes helyre, amint érzem, hogy közeledik egy ilyen „hisztiroham”, akkor gyakran elmúlik, még mielőtt kiteljesedhetne. Mint egy tüsszentés vagy egy orgazmus.

És ha nem…

Erről csak annyit, hogy életem igen nagy részét teszi ki az állandó félelem, nehogy egy munkahelyi megbeszélésen érjen a következő, vagy a Zara kellős közepén szombat délután, netalán valaki másnak az esküvőjén. („Cassandra leállhatna már azzal, hogy mindenhol a középpontban akar lenni.”) Az elméletem szerint az agyam olyan, mint a lusta informatikus. Valahányszor gond adódik az elektronikával, egyszerűen bepánikol, és kihúzza a dugót a falból.

Állítsd le, aztán indítsd újra: lássuk, az segít-e.

Ez a mostani különösen kegyetlen lehetett, mert mire végre ismét a felszínre kecmergek, a végtagjaim karcolásokkal vannak tele, a testem mintha felpuffadt volna, akár egy vízzel teli lufi, az utca pedig sötét. Minden visszaállt a normál kerékvágásba, a tüntetők eltűntek.

Ahogyan a karórám is, veszem észre reszketve.

Körülnézek: a dobozom is tovatűnt a bögrémmel együtt.

Ez szép. Kösz, London!

Mindenem fáj ugyan, de megpróbálok olyan kecsesen felkelni a földről, ahogy Aphrodité, a szerelem és a szépség görög istennője emelkedett ki a kagylóból. Csakhogy piszkos, munkanélküli, harmincas nő lévén csupán annyi telik tőlem, hogy bizonytalanul és izzadtan megkapaszkodjak a kapualjból nyíló új szórakoztató egység, a Humbug Bár kilincsében, és közben próbálom kerülni a szemétszállító ember ítélkező pillantását.

Viszont összehasonlíthatatlanul nyugodtabbnak érzem magam.

Mondhatnak, amit csak akarnak az agyamról – és sok ember ezt meg is tette az elmúlt évtizedek során –, de annyi bizonyos, hogy az elmém tudja, hogyan kell visszatérni a gyári beállításhoz.

– HELLÓ? KI AZ?

Olyan jó lenne, ha a lakótársaim nem ordítanák ezt minden áldott alkalommal, amikor hazaérek. Rajtuk kívül csak én lakom még itt.

– Cassandra – szólok vissza, miközben bezárom az ajtót magam mögött.

Alapos megfontolás után kirúgtam a hámból, és Uberrel jöttem haza Brixtonba ahelyett, hogy a szokásos módon végigküzdöttem volna magam a tömegközlekedésen. Lehet, hogy most éppen nem kellene szórnom a pénzt, viszont fél kilométerrel a föld alatt utazni ezzel a túltejezett krumplipüréaggyal szintén nem a legjobb ötlet jelenleg.

– Ó! – Sal jelenik meg élénk rózsaszín rövidnadrágjában a konyhaajtóban, és egyik izmos lábát könnyedén fellendíti a másikra, mint valami nevetségesen szép flamingó. – Te vagy az.

– KI AZ? – ordít megint Derek a nappaliból.

– Cassandra – kiáltja vissza Sal szándékosan csalódott hangsúllyal, miközben olyan gyanakvóan néz rám, mintha éppen most törtem volna be. – A kajafutárt várjuk.

– Akkor már nekik is van kulcsuk? – Leteszem a táskám, és leveszem a cipőmet.

– Haha! Te mindig olyan elviselhetetlenül eszes vagy.

Salini Malhotra csak egy árnyalatnyit alacsonyabb nálam. „Ahhoz képest, hogy lány, elég magas” – általában kis termetű férfiak tesznek rám ilyen megjegyzést. Salnek ragyogó bőre van, telt ajka, és az arccsontjáról azt kell feltételeznem, hogy maga Zeusz faragta. Derek Miller, a barátja hasonlóképpen vonzó alak, persze csak annak, aki szereti az olyan pasikat, akik szanaszét hagyják a használt fogselymet és a szőke borostájukat borotválkozás után a fürdőszobában. Én nem bírom az ilyet.

Lassan hat hónapja lakom itt, és a lakótársam még mindig úgy figyelgeti a vonásaimat, mintha bármikor felkérhetné valaki arra, hogy rajzoljon le engem.

– Ó! – Hirtelen beugrik, hogy a tüntetésen művérrel öntöttek le, és most úgy nézhetek ki, mint akit véletlenül bekapott a húsdaráló. – Nem sérültem meg, ne aggódj!

– Nem aggódom – sóhajt fáradtan Sal, majd az eddig felemelt lábát lerakja a földre, és megfordul, hogy egy poharat kotorjon elő a konyhaszekrényből. – Láthatóan képes vagy magadra vigyázni, Cassandra.

Figyelem még pár másodpercig. A belőle áradó szín nem teljesen düh, de határozottan valami hasonló: kékesvörös, mint annak a drága, márkás rúzsnak az árnyalata, amelyről azt mondták nekem, hogy ne viseljem, mert nem passzol a hajszínemhez. A Salből áradó érzés ereje a bőrömet csiklandozza, próbál bejutni alá. Nem teljesen düh, de több mint neheztelés, viszont túl fényes, hogy undor legyen…

– Derek! – kiált vissza Sal a nappaliba. – Megjött a másik barátnőd. Nem jössz ki köszönteni?

Bármiről is legyen szó, nyilvánvaló, hogy Sal még nem bocsátotta meg nekem. Hányássárga placsnik is lövellnek belőle, de ennek így nincs értelme, és túlságosan fáradt vagyok, úgyhogy lehet, hogy rosszul értelmezem.

– Legyél hozzá kedves, szívem! – dorgálja meg Derek, miközben egy fogkrémmodell üres mosolyával az arcán jelenik meg a konyhában, és Sal fenekét fixírozza. – Elszúrta. Mindannyiunkkal előfordul. Próbáld meg elengedni, amíg még egy fedél alatt élünk, rendben?

Aztán lassan a lány köré csavarja hosszú karját, és maga felé húzza, hogy megcsókolja. Az egész leginkább arra hasonlít, mint amikor egy elefánt megeszik egy mogyorót.

– Jó – szipog Sal, és közben olyan arccal vizslat engem Derek válla fölött, mintha én lennék a gázpalack a nyílt láng mellett, amit folyamatosan felügyelni kell, nehogy az egész házat felrobbantsa. – Sajnálom! Csak én úgy gondolom, hogy egyszerűbb volna mindenkinek, ha ismét kizárólag a miénk lenne a lakás. Nem elég nagy három embernek. Ráadásul ő már elmúlt harminc. Mostanra már biztosan szeretne egy saját helyet.

Mintha legalábbis egy akkora letéten csücsülnék, amiből simán vehetnék egy szép lakást a Primrose Hillen, ám helyette inkább az ő dobozkányi szobájukat választottam Brixtonban csupán a puszta élvezetért, hogy nézhessem, ahogy ők egymást tapizzák a teafilterek szomszédságában.

– Mindketten huszonkilenc évesek vagytok – jelzem röviden.

– Mindenki tudja, hogy a harminc a határ, ami után már kicsit szomorú, ha olyannal osztozol egy lakáson, akivel nem kamatyolsz. – Sal kihámozza magát Derek öleléséből, és sötétbarna szemét összehúzva néz rám. Mintha próbálna helyet találni nekem, a furcsa formájú tárolódoboznak a polcon. – Miért nem költözöl össze az ügyvéd sráccal, akivel randizgatsz? Kizökkenhetnél ebből a mókuskerékből, amibe nyilvánvalóan beleragadtál.

A gyomrom összerándul, mintha egy labdát vágtak volna bele. Rég nem éreztem már hasonlót, de az ilyesmi mélyen bevésődik az izommemóriába.

Valójában jelenleg tulajdonképpen mókuskerék-nélküli vagyok.

– Will nem ügyvéd – mondom neki. – Természetfilmes.

És majdnem azt is diadalittasan a fejéhez vágom, hogy már nem randizunk, de szerencsére még időben ráeszmélek, hogy ez nem az az aduász, amivel érdemes kérkedni.

– Hagyd most! – szól Derek határozottan, és szeretetteljesen orron pöccinti Salt. – Komolyan. Azt mondtuk, hogy annyi időt hagyunk Cassie-nek új helyet találni, amennyire csak szüksége van, és ezt is fogjuk tenni. Nem vagyunk bunkók.

– Már keresgélek – szólok közbe. – Tényleg.

„Keresgélés” alatt azt értem, hogy már megnyitottam az ingatlanos honlapot kétszer is, és megnéztem, milyen egyszobásokat engedhetek meg magamnak. Aztán rájöttem, hogy itt legalább van vezetékes meleg víz, és a zuhanykabin nem ér egészen az ágyamig, úgyhogy le is csuktam a laptopot. Talán ha elég sokáig bujkálok a szobámban, elfelejtik a pár hónappal ezelőtti drámát, és visszatérhetünk a normális mindennapokhoz.

Ami úgy néz ki, hogy abszolúte semmi közös nincs bennünk, és én elviselem a passzív-agresszív megjegyzéseiket a ruházkodásomat illetően.

Még így is ez a legjobb, akármilyen pokoli is.

– Majd jobban ráfekszem a témára – motyogom, és homlokráncolva körbenézek a konyhában. Valami nem stimmel. Mások a… szagok. Tegnap rántott halat meg sült krumplit hozattak maguknak vacsorára, és olyankor a sörös-paníros halál szaga napokra befészkeli magát, de most nem érzem. A sárga sál az akasztón lóg, és a kanapé felé fordulva látom, hogy a lila pulcsim eltűnt.

A francba! A mai nap mókái közepette megfeledkeztem az üzenetekről.

– Elnézést, hogy kint felejtettem a zabkásámat! – kérek hivatalos hangnemben bocsánatot, és már fordulok is a mosogató felé. – Most el is mosogatom.

Csakhogy az edény is eltűnt.

– Felvettünk egy takarítót? – A sündisznós tálkám takarosan visszakerült az aprócska szekrénykémbe. Csak egy tenyérnyi helyet kaptam a konyhában, és így minden áldott nap tetriszt játszom, nehogy bármi is kiessen a helyéről. – Csak mert nem biztos, hogy abba én most… be tudok szállni.

– Mi van? – Sal éppen bekapcsolja a tévét.

– Semmi. – Sóhajtok. Elmesélném, mit tettem azért, hogy tönkretegyek egy újabb társbérletet, de egyszer is kimerítő volt átélnem a megaláztatást. Elég lesz annyi róla, hogy félreértés volt, ezt a pillanatot sem életem legbüszkébb percei között tartom számon. Nem igazán hibáztatom Salt azért, mert úgy kezel, mint egy ocsmány tapétát, amelyet akkoriban még jó ötletnek tűnt feltenni a falra, de mostanra bebizonyosodott, hogy túlságosan nehéz tőle megszabadulni.

– Ja! – kiált még egyet, miközben a tenyérnyi szobám felé haladok a lépcsőn. – És kaptál még egy olyan átkozott levelet, Cassandra! Odaraktam megint az ajtód elé, de intézhetnéd magad az ügyeidet, kérlek! Nem vagyok a nyamvadt titkárnőd.

Pislogva kapom fel a borítékot, ami úgy dől az ajtómnak, mint egy középkorú részeg férfi a bárpultnak. A kézírás persze nagyon is ismerős – Cass –, és undorral vegyes émelygés fut át rajtam. Lehunyom a szemem egy rövid időre, és hagyom, hogy elmúljon.

Tegnap is jött egy levél. Ez a dolog egyértelműen kezd elfajulni.

Kettétépem, belépek a szobámba, és ezt is kidobom a szemetesbe. Most sem áll szándékomban elolvasni, vagy válaszolni rá. Aztán csendben bezárom az ajtót, hátravetem magam a pici franciaágyamra, és csak bambán bámulom a plafont. Ez még így is egy nagyon kedves kis szoba, és ameddig csak lehet, szeretnék itt maradni. Valóban, eredetileg fürdőszoba volt, és annyira kicsi, hogy a meglehetősen komoly ruhagyűjteményemet egy hátramaradt, csorba mosdó mellett, akasztókon és polcokon kell tárolnom. Még úgy is nyomasztó a látvány, hogy – természetesen – szín és anyag szerint rendezem a holmimat.

Ellenben tiszta, olcsó és tökéletesen szimmetrikus, ami ritka kombináció Londonban. Nem penészes, nem vérfoltos sehol, és van egy igazi ablaka. Ez utóbbi a nyolc másik helyből, amelyet megnéztem, ötre nem volt jellemző. A nap reggelente, éppen munka előtt süt be, és néha – persze csak ha egy bizonyos szögben alszom el – úgy kelhetek fel, hogy egy meleg, vidám, sárga fénycsík esik a szemhéjamra.

Még annál is ritkábban, de előfordul, hogy ez a bizonyos csík egybeesik Will meztelen mellkasával, és ez egyben azt is jelenti, hogy ha jól helyezkedem, akkor az ő szívének a dobogására ébredek.

Ébredtem, múlt idő, már nem aktuális.

A francba!

Felkapom a telefonom, és még mielőtt a büszkeségem vagy az önbecsülésem megállíthatna, erőteljes koppintásokkal írok egy üzenetet:

Egészen biztosak vagyunk abban,
hogy jó döntést hoztunk?

Igazán méltóságteljesnek érzem, ahogyan a többes számot használom, így érzékeltetve, hogy egyenlő ráhatásunk van az eseményekre, ami persze egyáltalán nem igaz.

Aztán rányomok a KÜLDÉS-re, visszatartom a lélegzetem, és próbálok nem számolni.

Negyvennyolc másodperccel később:

Igen! Remek lesz. Majd meglátod.

Értetlenül pislogok a kijelzőre.

Ne már!

Én nem úgy fogalmaznék, hogy „remek”, Will.

Újabb pittyenés.

Te és a te szinonimaszótár agyad. ;)
Hatalmas. Elképesztő. Sorsfordító.
A valaha meghozott legjobb döntés.
Így már tetszik?

Nem, nem igazán. Az emberek folyton azt kérdezgetik, hogy mi a „baj” velem, de néha felmerül bennem a kérdés, vajon tényleg én vagyok-e a gond. Ez a lehető legnemodaillőbb kacsintós fej, amit valaha is láttam.

Összeszorított foggal írok vissza:

Örülök, hogy te boldog vagy.

Aztán az ágyam végébe hajítom a telefont.

Négy hónap.

Négy hónapot töltöttem az életemből egy olyan férfival, aki láthatóan úgy ünnepli a kapcsolatunk végét, mintha ez lenne a focivébé döntője. És ami a legkínosabb: látnom kellett volna előre, hogy ez lesz. Will egy jóképű, harmincnégy éves férfi, aki már túl van egy komoly, majdnem házassággal végződő kapcsolaton, én viszont még mindig elrakom a mozijegyeinket, és számontartom, pontosan hány randin is voltunk eddig. A tegnap esti volt a huszonhatodik, amely végösszegként szerintem talán kicsit több tiszteletet érdemelne annál, mint hogy „a valaha meghozott legjobb döntés”-nek tituláljuk, köszönöm szépen.

Csak hogy tisztázzuk, nem mindig engem dobnak.

Az emberek talán azt gondolhatják, hogy így áll a helyzet, de valójában a huszonhárom rövid távú kapcsolatomból úgy ötvenöt-hatvan százalékban én szakítottam. A randizás és a kapcsolattartás végtelenül fárasztó, még akkor is, ha a másik nagyon akarja a dolgot. Will viszont ma reggel egyértelműen kinyilatkoztatta, hogy egyáltalán nem kér belőle.

Hirtelen elálmosodom, bebújok a takaró alá, és kis saját erődöt képezve a fejemre húzom. Szőke hajam ropog az elektromosságtól, úgy áll szanaszét, mint a pitypang pihéi, aztán azon nyomban bele is tapad az arcomba. Elfésülgetem, ásítok egyet, és lehunyom a szemem. Mindig ez történik. Az egyszerre túl sok érzelem hatására az agyam túlterhelődik, és azonnal aludni küld, hogy spóroljon az energiával. Roppant kellemetlen, ha éppen, mondjuk, a szüleid temetésén vagy, de nem olyan rossz, ha pont ágyban fekszel, és nincs igazán semmi, ami miatt érdemes lenne ébren maradnod.

Már majdnem belecsúszok az öntudatlanságba, amikor megszólal a kapucsengő.

A szemhéjam alatt fényes neonkék villan.

– Az isten sze… CASSANDRA! HOZZÁD JÖTTEK. Hol a fenébe van már a futár? Még csak most fogják ki a halat? Baromira kajás vagyok. Nesze nektek, bakfis!

Túl álmos vagyok ahhoz, hogy kitaláljam, vajon Sal azt akarta mondani, hogy baksis, tehát nem ad majd borravalót, vagy önmagára utalt, mert az apja szokta kis bakfisnak szólítani. Zavartan kikászálódom az ágyból, és felveszem az utcai ruhámra a régi, élénksárga köntösömet. Hosszú és fájdalmas nap volt a mai. Szükségem van minden extra puhaságra, amit csak magamra tudok húzni.

Felrántom a kapucnit is a fejemre, és miközben kilépek a folyosóra, hallom, ahogy a hajam megint pattog a statikusságtól.

– Hé, micsoda pipi! – vigyorog rám Will.