Bródy Sándor

Egy rossz asszony természetrajza

Erkölcsrajz

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

Az alakja

Idegrendszere

A szíve

Az alakja.

I.

A szinház mellett, a hátsó bejáratnál egy fiakker állott; a kocsi bensejében vadul égő szivartűz két beesett férfiszemet világitott meg. A szem körül, ami még látszott az arcból, oly sápadt és fáradt, hogy valaki elmenvén a kocsi mellett, amint belsejébe tekintett, ijedten kapta vissza a fejét. Úgy látta, hogy egy halott szivarozik és vár – valami szinésznőre.

Tiz óra elmúlt; a Kerepesi-út hórakásai között a négyfogatú lóvasutak már sietve vágtattak a nyugvó állomásra. A sok épülő ház rögtönzött folyosói alól már ki-kibukkant egy-egy nyáriasan öltözött hölgy, a rohanó és a megfagyott havon el-elcsuszó járókelőkkel ellentétben, lassan járkálva, meg-megállva. Az utca szegényes világitása kedvezett nekik, de még sem mentek tovább a Rókusnál. Azon túl minden csendes és elhagyatott, maga a szinház is egyedül álló, kivülről árva, mintha nem is játszanának benne.

A szivar mögött egy elme égett és a következőket állapitotta meg magában:

“Nagyon későn lehet. Úgy látszik, a szolgák, a portás is bement az előadást nézni! Milyen bolond vagyok, hogy itt fagyoskodom!”

A fogai tényleg összevacogtak a hidegtől és a láztól. A várakozó úr mindenképpen igen rosszul érezte magát és egyszersmind igen jól is. Igazában szivarozva haldoklott a kocsiban és ez állapot közepette folytatta tovább fantasztikus megállapitásait:

“Mit keresek itt! Ágyban kellene feküdnöm és hivatnom a papot. És az is lehet, hogy kiszökik előlem a hátsó kis ajtón. Ő ugyan azt mondja, hogy a kis zsivány-kaput befalazták, nincs is, csak az én képzeletemben. Én pedig láttam, ő pedig megesküdött. Az ő esküje! Csak azt tudnám, hogy kiegyezik-e az istennel előbb: Istenkém, istenkém, majd hazudnom kell, nevedet hiába ajkamra vennem, hamisan esküdnöm. Csak tréfa az egész, nekem komolyan kell. Te ne vedd rossz néven, tudomásul ne vedd! Aztán nyomban elmond hét Miatyánkot, és tizennégy Üdvözlégy-et. Vagy nem is egyezkedik. Hagyja a dolgot későbbre, mint ahogy szokta és abban bizik: az isten is emberi tulajdonságokkal gazdag, ha nagyon meg lehet haragitani, nagyon ki is lehet békiteni! De érthetetlen, micsoda gyönyörüséget lelhet az ilyesmiben? És ha csak elhinné, mint más becsületes hazugok, amit mond. Irtózat, utálat!”

A hideglelős ember lába majd elfagyott, de szive csaknem fellobbant a szerelem emésztő tüzében. Mint az idvezitőt, úgy várta azt az asszonyt, akitől irtózott.

Két napja haragban voltak, részint azért, mert az összeveszés maga is kéjt okozott a szinésznőnek, másrészt meg gyönyörüsége tellett abban, hogy alázatosan térjen vissza a megsértett, a duzzogó férfihoz. Az volt az ösztöne, hogy százszor elveszitsen és százszor meghóditson ugyanegy embert, ha már – tökéletlen alkotásuknál fogva – százat egyszerre nem szerethetett. Aztán még más dolog is lehetett a háttérben, mert ez az asszony háttér nélkül, hátsó gondolat hiján, egy okból nem tett semmit.

“Lehet, hogy ez a két nap azért is kellett neki, hogy másnak adja!” – gondolta magában a várakozó.

Lehet? Biztosan tudta, még azt is, hogy ki volt. Csakhogy beleszőve a csalás aranyos hálójába, csalta magát ő is és már ott volt, hogy elbolondittatta magát, mert ez neki így jól esett.

Most is a várakozás kínos gyötrelmeiért mindenféle szédítő jókkal biztatta magát:

“Eljön. Máskor is eljött; most kötelessége, hogy eljőjjön. Végre hálátlannak nem lehet mondani. Minden lehet; de gavallér. Tudja, hogy ez estvét – ezt az éjszakát – senki másnak nem adhatja, csak nekem. Én tanítottam be erre a szerepre, az első szótól az utolsóig, eljátszottam előtte, vele. A rossz tüdőmmel még az éneket is fúttam, felöltöztem maskarába, adtam Párist. Milyen kedves volt, négy napig nem mentem ki a szobájából, sem nappal, sem éjjel.

Mindenkit elküldetett, aki jött: “Elment a nagysága Szent-Endrére!” Mért éppen Szent-Endrére? Már a rendőrségnél akart kerestetni az anyám. Milyen négy nap volt, mekkora intelligencia! Érthetetlen, hogy olvasni még sem szeret; inkább kiseper egy konyhát, mint hogy elolvasson egy sonettet. Mindent tud és mindent megért mégis; de csak egy férfin keresztül. Ez érdekes, magától nem tud alkotni, mindenhez kell neki valami mag, mindegy ha hitvány is, nem bánja, akármily szél hozza is…”

Az izgatottságban most igen önérzetes és vigasztaló gondolatok lobbantak fel:

“Végre is, ez a mag, kora ifjuságától kezdve egész mostanig én voltam. Az ura – a Józsi – igaz, közbenjött, voltaképpen ő kezdte, de mégis csak epizód volt. Igazában én alkottam; az én nyelvjárásomat, az én goromba vicceimet beszéli. Oly rabulista, mint én; azokat az ételeket szereti, amelyekkel én élek. És mégis csak ő a legszebb asszony, aki ezidőszerint a világon tartózkodik. Megépitettem a főművem, már most meg is halhatok.

Körülbelül meg is halok. Ugy veszem észre. Vagy tüdőgyuladásom van, vagy csak lesz. Holnap, nem bánom; de az éjjel még enyém. A többi éjszaka akár a pokolé is lehet.”

A képzelődő gentleman fejét a kocsi behavazott ablakához nyomta, kinézett. De hamarosan behunyta a szemét: éppen a Rókus ki nem világított ablakait látta meg. A halottas kamrák vannak ott, tudta kis ujságíró korából. Kissé érzéki, amint mondják sensualis volt a felfogása és az izzó hátán mint egy jégkorbács, végig vágott az irtózat:

“Fagyott földben feküdni, meztelen testü férgekkel együtt, mégis csak rosszabb, mint vele a kipárnázott bronzágyban! Vajjon fogom-e látni ezt a bűbájos alkotmányt, legalább még egyszer! Hogyne, mindjárt, biztos. Nem, soha – elszökött, vége!”

Fiakkerek indultak, azt hitte, vége az előadásnak, kinyitotta a kocsija ajtaját, kinézett, hallgatódzott. Képzelődő és a lázban kifinomodott fülével most tapsot hallott, a nagy, a végső, az ugynevezett orkán-tapsot. Megállott a szivverése, majd vad sebességgel iramodott neki, gondolkodni sem tudott egy pillanatig, annál mohóbban folytatta aztán:

“Milyen őrült vagyok, hogy itt várok rá, reszketek érte, ahelyett, hogy bent élvezném a játékát. De ha nem birom, ha megöl, engem öl meg a lámpaláz. Pedig mily kéj látni, ahogy ő testté formálja, életbe önti az én hitvány és kusza ötletemet. Csak gondolni kell előtte valamit és ő nyomban megcsinálja. Vajjon mi történt ma, kinek tapsoltak most? Volt-e sikerünk. Reszketek, hogy nem. Megint minden olyan csendes, hideg, közönyös, semmi mozgás!”

Bent a szinházban ugyancsak forró, villamos és mozgalmas volt minden.

A Szép Helénának már harmadik felvonását játszották és a közönség az előadáson – még inkább a primadonnán keresztül – összeismerkedett és összemelegedett. Pedig ugyancsak sokféle fajtából került, a legkülönfélébb társaságból állott, még a nyelvük sem volt egy, a földszinten és a páholyokban – nem egy helyen – németül lelkesedtek. Az uj Budapest sokszinü társadalma alakult itt ki, azaz, hogy a városba berohanó magyar vidék maga közé kapta, vitte és elboritotta a benszülött polgárságot. Még az egész egy kissé kusza, a rendezkedés állapotában még egy kissé rendetlen; de az első padokban már magyar urak ültek és a német szinházból ravaszul kicsalt kövér bankárok ugyancsak verdesték össze a tenyerüket, örülvén, ha egy-egy mondást jól megértettek.

És maga a primadonna sem beszélt valami tökéletes magyar irodalmi nyelven. Némi szerbes, tótos, vagy csak palócos iz volt, nem annyira a szavaiban, mint inkább a hanglejtésében. Annál magyarabb ő maga; olyan, mint egy kun leány: magas, hajlékony, de válla és melle erős meg széles, a szeme sötétkék, a haja azonban fekete. Nem az a kékfényü, hideg feketeségü, hanem a másik, az a fajta, amelyik olyan, mint a telivér paripa sörénye. Ártatlan kis kék szalag – mint amilyent apácákhoz járó kis lányok viselnek – volt befonva a roppant hajba, amelynek lányosan, kontyba tüzött fürtjeit minduntalan igazgatni kellett. Ez volt az egyik hires és bűvös mozdulata Tóth Piroskának; a másik, hogy minduntalan a harisnyakötőjéhez kapott. És az uraknak ettől maradozott ki a szivverése ma többször, mint valaha.

Soha ennyi kedve és szerencséje nem volt abban, hogy magát megtalálja és kiadja, egészen addig, a legutolsó, azaz a legelsőig. Szebb volt mint rendesen és az arcának minden tökéletessége – és varázsos tökéletlensége – egyszerre éles és határozott világosságra jutott. A homloka még keskenyebb és simább, mint rendesen; ajka körül a lágy, lányos, az ingerlően naiv vonás kimélyült és megszinesedett az állandó, nem csinált, az igazi, szinte bután jókedvü mosolygásában.

A szeme azonban még jobban – mint máskor – ellentmondott e szűzies derünek: be volt esve, barna udvar vette körül és ezt szenvedélyes, sőt gonosz tekintet világitotta be. A fehér erős álla – az ugynevezett férfievő asszonyok hires nagy álla – a szemével összhangzott, egyébként pedig a gyönyörü fejnek minden vonása ellenkezett egymással, cáfolták, meghazudtolták, sőt mintha persiflálták volna egymást. Ezenkivül pedig: arcának egyik fele különbözött a másiktól és mégis olyan harmónia volt az egészen, hogy a felvonások közben, sőt a felvonások alatt is, szolid és féltékeny férjes asszonyok igy szóltak az uraikhoz:

– Ha férfinak születtem volna, ezt a nőt vettem volna el, vagy senkit! Megbocsájtanám magának, ezt megbocsájtanám, ha belebolondulna!

Valóban, a férfiak tulnyomó része nagy előszeretettel vette volna el, ha az urak nem is gondolnak mindjárt egész életen át tartó viszonyra. És ő is ugy viselkedett, mintha valamennyihez, mindjárt és szivesen hozzá menne. Mindenkinek külön játszott és ha pályatársnői gunyolták is, mert mindenkivel, még a pereces inassal is kacérkodott, ha ebben nem is volt számitás, de értelem annál több. A pereces ott ült a karzati ülőhelyen, nem illetlenkedett a cselédekkel, hanem szájtátva nézte és reszketett a belseje is, amint egyszerre ugy látta, hogy az énekes asszonyság fölnézett – észrevette. A perec-árus ifju aztán, ha rákerült a sor, tapsolt mint egy őrült, mint egy intézmény.

S ott ült az előadáson két finánc és egy önkéntes tüzoltó. A pénzügyőrök valami acciz dolgában jártak egyszer nála, a tüzoltó állást kért az urától. Az előszobában találkozott velük:

– Milyen szép emberek maguk! – mondá a szemlészeknek.

A tüzoltónak szintén elárulta, hogy bár ez szokatlan, szeretve tiszteli őt:

– Jó lehet a maga feleségének, mert maga igen gondos! Jár a kis kenyérke után, megalázkodik, csakhogy az asszony… Ha nekem ilyen finom, gondos kis uram volna.

A három ember majd megbolondult az előadás alatt. Tomboltak, terrorizálták a szomszédokat. És igy csinálódott az a meleg villamosság, amely szerte áradt körülötte, a piros bársonnyal kikárpitozott óriási hálófülkében. Mert azzá varázsolta a nézőtért, a szinpadot, sőt a padmalyt is hozzá; a ruhátlan görög allegóriák mintha összebujtak volna. De csak összebúgtak; minden csak egy izzó igéret maradt.

Voltak ugyan a földszint első székeiben olyan urak is, akik a nézőtérről fölbizalmaskodtak hozzá és akik általában úgy viselkedtek, mint akiknek némi jogaik vannak. Egy vékonyfülü, festett barkójú gentlemanen meglátszott, hogy igen nehezen türtőzteti magát, szeretne fölállani, hogy kellő izléssel ugyan, de közölje a közönséggel:

– És ez a nő a kedvesem volt, mi, mit mondanak hozzá?

A vékonyfülü úr izgatottan kapkodta a fejét, de a férfiak ismeretes lovagiassága végre is letiltotta arról, hogy határozottan és a sokadalom előtt nyilatkozzék. Arra szoritkozott tehát, hogy egy új nemesnek, új bankárnak – egy egészen friss előkelőségnek – elmondjon legalább valamit. De az nem volt kiváncsi; az is olyan szekfüt viselt, mint ő és még mint nyolc vagy tiz kivágott kabátú, izgatott, gyanakvó és bizakodó gentleman. Fehér paraszt szekfüt viseltek, mert ez volt a szinésznő virága, rendkivül szerény, de fölöttébb szagos és nem feltünő, ami a fő. Különben ki hogy viselte! Egy földszinti páholyban ült négy igen fiatal, erővel kihuzkodott bajuszú, mohszakállú ifjú – részint szines nadrágban, egy hosszu hüvelybe tett késsel az oldalukon; régen ezt a szerszámot úgy nevezték, hogy kard. A négy csinos legénykén viritott és kirikitott a szegény szekfü is.

Ezek voltak az “udvar” egy része, akik minden délben viziteltek a primadonnánál, állandóan el akarták választani az urától, hogy feleségül vegyék. Ezeknek a jó buta fejeivel – talán az életével is – sakkozott Tóth Piroska, zavarva, kergetve, kicsufolva és igen nagy tiszteletben tartva őket. A legtöbbször jól bánt velük, a tompa eszükkel köszörülte a maga éles elméjét, sokszor egy vagy másik iránt pillanatnyi érdeklődést is érzett, azzal aztán bizalmas is volt, de soha tovább egy napnál. És amikor a szerencsétlen szerencsés elbódulván, tolakodó lett, az asszony nem emlékezett a bizalom tündéri percére, letagadta, úgy hogy a puha fejü, kemény járású fiatalember csaknem megőrült. Haraggal száműzték, vagy az illető dühösen száműzette magát; de egy hét mulva, mindent megigérve, visszakéredzkedett.

Elcsapás, visszafogadás, harag és kibékülés: a szinésznőnek mindezekre oly szüksége volt, mint a cukorra vagy a sóra. Olykor maga is megdöbbent, mert látta, hogy ebben a dologban valóságos rendszerre, egy külön új és nem könnyű művészetre tett szert. Volt rá eset, hogy a mereven ülő és igen jól viselkedő fiataloknak egyszerüen megmondta:

– Bocsánatot, az embernek dolga is van! Kérek három hónapi szabadságot!

Három nap mulva már visszahivta őket. Volt dolga Stefinek és Palinak, a két lányképü nyurga legénynek, akik mellette az ingyen komornoki állást betöltötték. A két igen jó modoru és jobb sorsra érdemes fiu lélekszakadva járta be a várost, amig rátalált a pezsgő mellett buslakodó elcsapottakra és visszahivta őket:

– Jertek, Piroska nem haragszik, minden meg van bocsájtva!

A két kedves – és igen jó házból való figura – itt nyüzsgölődött most, de nem mint két, hanem mint husz ember. Hol itt, hol ott bukkantak föl, most a zenekarban voltak, már az erkélyen inspiciáltak, rendezkedtek a bokréták, hajók, valóságos kis kertek szinpadra adása körül és egy pillanat alatt jelentést tettek a “sajtó”-nak, mint ahogy ők az ujságirókat nevezték. Bámulatosan össze voltak tanulva; csudásan működtek együtt; ők voltak a két kis pudli, akik a dicsőség e mind jobban szaporodó nyáját bohókás mérgességgel összetartották és együvé terelték. Ők csaholtak, loholtak, sőt haraptak is, ha valamelyik szinésznő – a fehér kezével – átnyult a nyájba, lopni.

És közös munkájuk lelkiismeretes végzéseért csak ideális javakban volt részük. Ők láthatták, amikor Piroska ruhát próbált, ők tudhatták, mikor beteg, mikor egészséges. Sőt ha beteg volt és a szinésznő tudta, hogy most csunya, senkit nem eresztett be magához, csak őket. Nekik szabad volt ülniök az ágy szélén; meg volt engedve, hogy sajnálkozzanak fölötte, vele együtt sóhajtsanak, hogy amíg ő fekszik, más nők mind elkaparintják, rábeszélik, lefőzik és elbolondítják a férfiakat. Azt, hogy ő is úgy van alkotva, mint más nők és hogy a legtöbb asszonynak van egy tehetsége, amely hasonlatos: – a teremtésnek ez ellene elkövetett bűnét a szinésznő soha sem tudta megbocsájtani és igen nehezen viselte el. Sőt a szelídképű gyerekeket is rátanította, hogy ezen méltatlankodjanak, úgy hogy végre azok jobban haragudtak, mint ő, sőt talán betegebbek is voltak.