Candace Bushnell – Katie Cotugno

Csajoknak kötelező

MÓRA KÖNYVKIADÓ

Candace Bushnell, Katie Cotugno: Rules for Being a Girl

© 2020 by Candace Bushnell, Katie Cotugno

Published by arrangement with HarperCollins Publishers

 Az elektronikus kiadvány megjelenését támogatta a Magyar Kultúráért Alapítvány

Fordította: NAGY M. BOLDIZSÁR

Sorozatterv: FÜZES ANNA

Borítóillusztráció: HAJDÚ ANETT

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének vagy bármely részének a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása, másolása, egyéb engedélyköteles felhasználása – beleértve a kiadvány digitalizálását és ily módon történő többszörözését, nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos!

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti webáruházunkban:

www.mora.hu

Hungarian translation © Nagy M. Boldizsár, 2021

Hungarian edition © Móra Könyvkiadó

Móra Könyvkiadó

1950 óta családtag

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

ISBN 978 963 486 784 5 (epub)

ISBN 978 963 486 785 2 (mobi)

Kiadja a Móra Könyvkiadó Zrt.,

Janikovszky János elnök-vezérigazgató

Válogató szerkesztő: Nagy M. Boldizsár

Szerkesztette: Kertész Edina

Felelős szerkesztő: Ughy Szabina

Elektronikus változat: Farkas István

Móra Könyvkiadó Zrt., Budapest, 2018

E-mail: mora@mora.hu • Honlap: www.mora.hu

Egy

– És így lettek Hemingway meg Fitzgerald a huszadik század leghíresebb író vetélytársai – meséli Mr. Beckett ragyogó tekintettel, összekulcsolt bokával a tanári asztal szélének dőlve, harmadik órán, emelt szintű irodalmon. – Igazság szerint ez a történet semmiben nem lesz hasznotokra az emelt szintű vizsgán, mert valamilyen különös oknál fogva nem mérik, mennyire ismeritek a száz évvel ezelőtti irodalmi pletykákat. De elraktározhatjátok az agyatok hátsó zugában, és előkaphatjátok egy buliban, hogy lenyűgözzétek vele a barátaitokat. – Elvigyorodik, feláll, majd előkapja a táblafilcet a sötétkék szövetnadrágja hátsó zsebéből. – Na jó – teszi hozzá. – Akkor térjünk rá a házi feladatra.

Egyhangúlag felnyögünk, mire Bex – mert így hívjuk a tanárt – legyint egy nagyot, mintha csak egy rakás zsémbes alakkal lenne dolga, aztán azt a feladatot kapjuk, hogy olvassuk el holnapra a Búcsú a fegyverektől első negyven oldalát.

– Gyorsan haladtok majd vele – ígéri, úgy forgatva ujjai közt a filctollat, mint egy bűvész a kártyapakli lapjait. – Hemingway egyik jó tulajdOnsága – márpedig rengeteg jó tulajdonsága van, és erről beszélni is fogunk holnap – az, hogy nem szereti a nagy szavakat.

– Hát, az jó – szól közbe Gray Kendall, egy hosszú lábú lacrosse-játékos, aki szeptemberben jött át a sulinkba. Néhány sorral mögöttem terpeszkedik a székében, az arcán alig láthatóan megjelenik egy gödröcske. – Mert azokat én se.

Végre kicsöngetnek, mire mind elindulunk az ajtó felé, a széklábak a linóleumpadlót karistolják, és már a folyosó végéről érezni lehet a büfé napi ajánlatának, a csirkés szendvicsnek az illatát.

– Mehetünk? – kérdezem Chloétól, és megállok a padja előtt az osztályterem elejében. Szokás szerint most is élénkvörös a rúzsa, hatalmas hipszterszemüveget visel, sárgásszőke haja pedig lágy hullámokban omlik a vállára. Az egyenruhája gallérját kitűző díszíti: egy aprócska, rózsaszín flamingó.

– Ööö – feleli, de közben átnéz a vállam felett, és figyeli, ahogy Bex a táblát törli, széles válla megfeszül a szürke kasmírpulóver alatt. Chloe annyira feltűnően bámulja, hogy akaratlanul is felhúzom a szemöldökömet, Chloe pedig válaszul grimaszol. – Ja.

– Hűha. Na jó. – Szándékosan jó nagyot bólintok, és felrántom a hátizsákom a vállamra; már épp mennénk, amikor Bex felnéz.

– Ó, Marin, szia – szólal meg, és bűnbánóan rázza a fejét. – Ma is el akartam hozni a könyvet, de már biztosan nem hiszel nekem. Holnap megkapod, ígérem.

– Ó! Semmi baj. – Elmosolyodom. Bex már két hete ígéri, hogy kölcsönadja majd a Javítások című Franzen-regényt, amit szerinte imádni fogok, de folyton elfelejti elhozni. – Ráér. Amúgy sem lenne most időm csak úgy szórakozásból olvasni.

– Tudom, tudom. – Bex arcán pajkos mosoly villan fel. – Rengeteg idődet elveszi, hogy kicsomagolós videókat posztolj a YouTube-csatornádra, vagy nem tudom, mit szoktatok csinálni szórakozásképpen.

Ledöbbenek.

– Ez nem igaz! – vágom rá, de közben elvörösödöm. – Inkább az emelt szintű irodalom házi veszi el sok időmet.

– Ja, persze – feleli Bex, de közben mosolyog. – Na, húzzatok az osztálytermemből, mert ebédelni szeretnék. Odalenn majd találkozunk.

– Jó önnek – incselkedik Chloe.

– Ühüm. – Bex vigyorog, leteszi a szivacsot a kis peremre, és a nadrágjába törli a kezét. – Most nevettek rajtam, de valójában ti vagytok nevetségesek, mert el sem tudjátok képzelni, mennyire izgalomba tudok jönni, ha csirkés szendvicses nap van. Na, most már spuri.

A Bridgewater Gimi étkezője valójában részben színházterem, részben tesiterem, az egyik végében egy színpaddal, középen pedig összecsukható asztalokkal, amelyeket testnevelésórák alkalmával egy raktárhelyiségbe visznek át. Mire Chloéval megérkezünk, a hely már zsúfolásig telt, itt vannak a tömegből kissé kilógó eminensek Bex osztályából meg a lacrosse-játékos srácok, akikkel azóta ebédelünk egy asztalnál, hogy Jacobbal járok.

– Szia, szívem – köszön a barátom, rámarkol a derekamra, és odahúz magához. – Milyen a napod?

– Most azt ellenőrzöd, hogy nem hízott-e meg? – poénkodik a haverja, Joey, aztán ő is felém nyúl, mintha meg akarná csípni a hátamat.

Elhúzódom, és a szememet forgatva feltartom a középső ujjamat.

– Húzz a retekbe, Joey. – Aztán megbököm Jacob vállát. – Te aztán kiállsz a becsületemért, mi?

– Hallottad a hölgyet – szólal meg Jacob, aki bevallottan kicsit gyáva ahhoz, hogy kiálljon értem, viszont most szorosan az ölébe húz, és egy puszit nyom az arcomra, én pedig egy pillanatra el is feledkezem a bosszúságról. Jacobbal tavaly tavasszal jöttünk össze, az emelt szintű amerikaitörténelem-órán ismerkedtünk meg. A tanárunk, Ms. Shah ültetett egy padba, amikor egymás mellé osztott be minket a végső kutatási feladathoz. Reménykedtem, hogy én lehetek majd a főnök, és akkor mindketten ötöst kapunk, ugyanis mindig is ez volt a módszerem a csapatmunkáknál. Nagy megdöbbenésemre azonban Jacobnak saját véleménye volt arról, hogy milyen elsődleges forrásokból kellene dolgoznunk ahhoz, hogy jól alátámasztott kérdéseket tudjunk felvetni a polgárháborúhoz vezető társadalmi reformokkal kapcsolatban. Két héten át vitatkoztunk, mire rájöttünk, hogyan tudnánk együttdolgozni. Amikor megkaptuk az ötösünket, Jacob a magasba emelt, és megforgatott az osztályterem kellős közepén.

Leülök a székemre, előveszem a táskámból a pulykás szendvicsemet, és odabólintok Dean Shepherdnek, aki épp most teszi le a tálcáját Chloe kajája mellé. Idén együtt mentek a végzősök bulijára, és a srác azóta sem titkolja, hogy fel akarja szedni Chloét.

– Ott leszel pénteken Emily Cerato buliján? – kérdezi, felbontja a dobozos Dr. Pepper üdítőjét, és mielőtt beleinna, megkínálja Chloét.

Chloe megvonja a vállát, miközben hosszú csíkban meghámozza a mandarinját.

– Gondolkodtam rajta – mondja végül. – Miért, te?

Lemaradok Dean válaszáról – és szerencsére Joey azt követő monológjáról is, ami arról szól, hogy milyen dögös Emily meg a táncos csapata –, ugyanis azt figyelem, hogy Bex a terem túlsó végében az emelvényen foglal helyet Ms. Klein, a biosztanár mellett, aki szeptember óta tanít nálunk. Elég fiatal még, a húszas évei végén járhat, göndör, sötét haja van, szemüveges, és olyan, mintha a gardróbja másból sem állna, mint egyberészes, deréknál övvel összefogott Banana Republic ruhákból. Összekulcsolt bokával ül egy vaskos, béna, magas talpú cipőben, és egy pohár méregdrága joghurtot kanalazgat, miközben Bex nevet valamin, amit mondott.

Chloe felém legyinti a mandarinhéjat.

– Na, és most ki bámul kit? – kérdezi, az állával Bex irányába bökve.

– Én nem bámulom! – suttogom félig hangosan, hogy Jacob meg ne hallja.

– Ühüm. Azért csak töröld le a nyálat az álladról – feleli Chloe nevetve.

Színpadiasan felsóhajtok.

– Nem tehetek róla. Tudod, hogy a szövetnadrágos pasik a gyengéim. – Ismét Bex és Ms. Klein felé pillantok. – Szerinted van köztük valami? – Hazudnék, ha azt mondanám, hogy nem vagyunk Chloéval teljesen rápörögve Bex szerelmi életére.

– Mi van? – Chloe hevesen megrázza a fejét. – Nem.

– Miért nem? – kérdezem. – Ms. Klein aranyos.

– Ja, elég okés. – Chloe bizonytalannak tűnik. – Aranyos, mint egy bemondólány a helyi tévénél.

– Én blokkolnám – jegyzi meg Joey segítőkészen.

– Téged senki nem kérdezett, Joe. – Visszafordulok Chloéhoz. – Csak azt mondom: hosszú éjszakákon át osztályozhatják a dolgozatokat, romantikusan összenéznek a tanáriban…

– Te jó ég. – Chloe bekap egy gerezd mandarint. – Biztos vagy benne, hogy ez nem csak a te fantáziádban létezik? – kérdezi. – Talán átgondolhatnád, tényleg újságíró akarsz-e lenni. Szerintem jobb lennél romantikus regényekben.

– Ez nagyon is újságírás! – ellenkezem. – Komoly oknyomozás Amerika legfontosabb nemzeti kincseinek, vagyis a tanáraink sosem látott szerelmi élete után.

Chloe felhorkant.

– Csináld csak – dobja be a mandarinhéjat a barna uzsonnás zacskójába. – De nekem most mennem kell, időpontom van a fogorvoshoz délutánra, úgyhogy korábban kell lelépnem. Nem baj, ha nélkülem kell lenyomnod a megbeszélést? – Chloe meg én szerkesztjük idén a Tűzriadó című suliújságot, és szinte minden szabad percünket a szerkesztőségben töltjük Bexszel meg a csapat többi tagjával, a csigalassú számítógépek felett görnyedve vagy a rongyos, szétült kanapén terpeszkedve.

– Ja, persze. Írok majd este. – Búcsút intek Chloénak, aztán visszafordulok Jacobhoz, aki épp most nyomja le a második csirkés szendvicsét. – Te el szeretnél menni Emily Cerato bulijába? – kérdezem.

– Naná – vonja meg a vállát, és kibont egy csomag Oreót. – Miért ne?

– Nem is tudom. – Felcsipegetek egy kis pattogatott kukoricát. – Arra gondoltam, megnézhetnénk azt a filmet, amiről a múltkor beszéltünk, tudod, a két lánytestvérről, akik megörökölték a házat.

– Ja, az a történelmi cucc? – ráncolja Jacob a homlokát. – Nem akarod inkább Chloéval vagy az anyukáddal megnézni?

Mérgesen felhúzom a szemöldököm.

– Ezt úgy érted, hogy inkább szúrják ki a szemedet, mint hogy végigszenvedd velem?

– Nem ezt mondtam – ellenkezik, és megkínál egy keksszel békülési szándéka jeléül. – Ha nagyon menni akarsz, menjünk.

– Ja, ja. – Tudom, hogy komolyan gondolja – Jacob mindig nyitott arra, amit csinálni szeretnék –, de semmi értelme belerángatni olyasmibe, amiről tudom, hogy szerinte csajos és unalmas. – Oké, nyugi. Menjünk el abba a buliba, biztos jó lesz.

Jacob bólint, majd Bex felé biccent a hátam mögé. A tanár épp az asztalokat járja végig, mint valami vőlegény egy esküvőn, és mindenkit mosolyra fakaszt maga körül, a vitakörbe járó kockákat és a focicsapat legkeményebb játékosait egyaránt.

– A fiúd erre tart – jegyzi meg Jacob. – Megkérdezzem tőle, hogy hányast adna Ms. Klein teljesítményére?

– Úristen – felelem, és felé hajítom a pattogatott kukoricás zacskómat. – Olyan undi vagy! Amúgy pedig egyáltalán nem erre céloztam. – Bár egyébként azt hiszem, ha Jacob kerek perec megkérdezné Bextől, hogy járnak-e Ms. Kleinnal, Bex valószínűleg őszintén válaszolna neki. Ez az egyik legjobb tulajdonsága: a legtöbb tanárral ellentétben nem akarja mindenáron tagadni, hogy az iskolán kívül is létezik élete. Nagyon őszinte ember. Múltkor például elmesélte órán, hogy az iskolába jövet megbüntették gyorshajtásért, ugyanis elaludt, merthogy előző este Bostonban volt egy barátja bulijában, akinek most jelent meg a novelláskötete. Aznap pedig, amikor fotózás volt nálunk, behozta a saját végzős évkönyvét, hogy röhöghessünk a 2000-es évek elején trendi kagylónyakláncokon és tüsi sérókon.

Bex most megáll az asztalunk mellett egy percre, Deannel poénkodik, és a tegnapi lacrosse-meccsről kérdezi Jacobot. Valójában nincs is lacrosse-szezon, de a Bridgewater Gimi csapata elég jó, úgyhogy külön engedélyt kaptak, hogy játsszanak néhány egyetemi bajnokságon, és a suli buszaival járnak a meccsekre. Mindenki úgy néz a lacrosse-os fiúkra, mintha valami istenek lennének. Még én is, ennek ellenére nagyon idegesít, hogy láthatóan tudják magukról, mennyire menők.

– Szerzett csirkés szendvicset? – kérdezem Bextől.

Bex komoly arccal bólint.

– Naná, hogy szereztem – nyúl át a vállam felett, elveszi a popcornos zacskómat, és vesz belőle magának.

– Már megbocsásson! – ellenkezem, habár egyáltalán nem bánom, amit csinál.

Bex lazán megvonja a vállát.

– Iskolai adó – feleli vigyorogva. – Forduljatok a diákönkormányzati képviselőhöz!

A táskám felé nyúlok, de Bex elkapja előlem, játékosan a fejem fölé emeli, és nevet a szánalmas próbálkozásomon, mert persze nem érem el, ám ekkor DioGuardi igazgató úr megköszörüli a torkát az emelvényen, az étkező túlsó végében.

– Hölgyeim és uraim, egy kis figyelmet kérek – teszi csípőre a kezét, mint valami rajzfilmes testépítő. DioGuardi testneveléstanár volt, mielőtt kinevezték, és még mindig látszik rajta a sportos múltja, az alkarja például jó vaskos, a gesztenyebarna öltönye alatt pedig úgy feszül a felsőteste, mint egy lefelé fordított háromszög. Egy síp lóg a nyakában, amit akkor használ, ha túl nagy a zsivaj egy gyűlésen vagy szurkolói megbeszélésen, de van, hogy csak úgy véletlenszerűen is a szájába veszi, mint egy cumit. Tavaly halloweenkor a lacrosse-csapat összes tagja DioGuardinak öltözött be. – Ha kaphatnék egy kis figyelmet, akkor szeretnék a kedvenc közös témánkról beszélni egy percre: az egyenruhaszabályról!

– Jézusom – motyogja Bex olyan halkan, hogy csak én halljam, majd egy rövid pillanatra megszorítja a vállamat a zakóm felett, aztán kihúzza magát, és elindul az étkező másik vége felé. – Már megint!

Meglepetten nézek utána – a tanárok azért nem szoktak ilyen kendőzetlenül véleményt nyilvánítani, még az olyan lazább arcok sem, mint Bex. Viszont tény, hogy DioGuardi röhejesen rá van pörögve erre az egyenruhaszabályra. Nekem korábban semmi bajom nem volt az uniformissal – van abban valami megnyugtató, hogy nem kell mindennap azon kattognom, mit is vegyek fel –, de DioGuardi újabban szabályos hadjáratot indított az új szabályaival, nagyjából hetente váltogatja őket: milyen rövid lehet a szoknyánk, hogyan sminkeljünk vagy mekkora fülbevalót hordhatunk. Arról már nem is beszélve, hogy ezek a rendeletek természetesen nem érintik a fiúkat.

Jacobra pillantok, aki az asztal alatt az Instagram-feedjét görgeti épp, és oda sem figyel arra, mi zajlik.

– Már megint – ismétlem meg Bex szavait, és felkészülök a hosszú kiselőadásra.

*

Aznap délután a szerkesztőség ősrégi kanapéján ücsörgök, és egy matekfeladatot próbálok megoldani a könyvben, amikor Bex megáll az ajtóban. Öt óra múlt, a megbeszélésünknek már egy órája vége, de nekem még meg kell várnom, hogy anya értem jöjjön.

– Szia – szólal meg Bex, és a tábla feletti órára sandít. – Várod a fuvarod?

– Ja, igen – válaszolom. Májszínű bőrdzsekit visel, hullámos, sötét haja a gallérjára kunkorodik. Azt beszélik, hogy Bex modellkedésből tudta kifizetni az egyetemi tandíját (állítólag valami végzős ki is tett a netre pár képet róla tavaly, bár én és Chloe nem találtunk ilyen fotókat sehol), és ezt jelen pillanatban el is tudom hinni. – Nemsokára megérkezik anyám. Mármint, én is vezetek, természetesen, de… csak egy kocsink van. A tesóm pedig sakkozni van, szóval… – megvonom a vállam.

Bex felhúzza a szemöldökét.

– Sakkozni?

– A húgom Massachusetts állam sakkbajnoka – magyarázom, és egy kicsit zavarba jövök. – Egy bogaras öreg fickóhoz jár órákra Brookline-ba. Normális esetben apám jönne ilyenkor értem, de neki meetingje van, Chloénak pedig fogorvoshoz kellett mennie, szóval… – Erősen összeszorítom az állkapcsomat. Nem is tudom, miért érzek kényszert arra, hogy az életem hétköznapi logisztikai részleteivel untassam. – Na, mindegy. Elvagyok addig.

Bex továbbra is vigyorog.

– Na, gyere – biccent a parkoló felé. – Majd én hazaviszlek.

– Ó! – Ösztönösen megrázom a fejem, és lejjebb húzom a kék, merev anyagú zakóm ujját. – Ugyan, erre semmi szükség, megoldom.

Bex megvonja a vállát.

– Nem ajánlanám fel, ha nem gondolnám komolyan – vágja rá lazán. – Hamarosan csak te és Mr. Lyle ücsörögtök az épületben. – Mr. Lyle a karbantartó, aki két méter magas, és kábé ugyanolyan széles a válla. Mindenki Hodornak hívja a háta mögött. – Na, hozd a cuccod.

Kinézek az ablakon, a fenyőfák mögötti, kékeslila esti égboltra. Majd vissza Bexre.

– Rendben – mondom végül, nyelek egy nagyot idegességemben, és a táskám felé nyúlok. – Legyen. Köszönöm.

Írok egy SMS-t anyunak, hogy tudja, hazavisz más, majd követem Bexet az üres folyosón, át a tanárin, miközben azt magyarázom, hol lakunk. Egy kissé leharcolt Jeepet vezet, aminek ütközőjéről egy Bernie Sanders-matrica fityeg. Belül kávéillat fogad, a hátsó ülésen egy sporttáska hever. Ahogy Bex beindítja a motort, a kocsiban felhangzik egy szomorú, gitárnyúzós indie folkdal – gondolom, Bon Iver, de csak azért, mert ő az egyetlen zenész, akit ismerek ebből a műfajból.

– Tudom, olyan vagyok, mint önmagam karikatúrája – int Bex a lejátszó felé, miközben kikanyarodunk a parkolóból. – Már csak a favágószakáll hiányzik.

– Dehogy, teljesen rendben van ez – felelem mosolyogva. – Én is szeretek kiállni az esőbe és jól elázni bőgés közben, mint az összes szomszédlány-típus.

Bex erre hangosan felnevet.

– Az excsajom is mindig ezt mondta – ismeri el. – Azt mondta rá, hogy SzomorúPasi HalottKutya-zene.

Én is nevetek, bár az excsajom szótól apró kis elektromos kisüléseket érzékelek. Azon kattogok egyből, vajon milyen lehetett. Csinos? De leginkább az érdekelne, miért szakítottak.

Furcsa, de Bexszel könnyű beszélgetni ahhoz képest, hogy tanár, és most is beszélgetünk, míg a környékünkre nem érünk – DioGuardiról, a dresszkódról, ja, de a koncertről is, amin Bostonban volt, meg arról, hogy milyen írók olvasnak majd fel a Harvard Bookstore-ban, ahová szerinte feltétlenül el kellene mennem egyszer.

– Szóval te és Jacob Reimer, mi? – kérdezi, és lehalkítja a zenét, miközben végiggurulunk a VFW Boulevard-on, elhaladva a Stop & Shop meg a PetSmart mellett. – Jó srácnak tűnik.

– Ó! – Nem tudom, kitől hallhatta, és biztosan látszik is az arcomon a meglepettség, mert Bex a mimikámat eltúlozva utánoz, döbbent arccal, nagy, kerek szemekkel néz rám, a szájával tökéletes O alakot formázva.

– Tudok egy s mást – vigyorodik el. – Azt hiszitek, hogy a tanárok mind süket és vak dinoszauruszok, és csak ténfergünk fel-alá anélkül, hogy észrevennénk, mi zajlik körülöttünk?

– Nem, én nem gondolom ezt! – ellenkezem.

Bex elhúzza a száját.

– Na persze…

– De tényleg – erősködöm, és egy kicsit fel is nevetek. – De amúgy, igen. Jacob szuper srác.

– Helyes – feleli Bex, majd hátrapillant, mielőtt átsorolna a lekanyarodó sávba, hosszú ujjait a kormány alsó részébe akasztva. – A legtöbb gimis srác tulajdonképpen két lábon járó postaláda. Jó, hogy te egy különleges srácot választottál.

Egy eddig ismeretlen, forró hullám bizsergeti a mellkasomat kellemesen. Még jó, hogy van rajtam sál.

– Köszi – felelem a táskám oldalsó zsebének cipzárjával bajlódva, de hiába rángatom, nem mozdul.

Bex megvonja a vállát.

– Ez az igazság.

Bólintok.

– Ööö… itt lakunk – szólalok meg a szüleim apró gyarmati stílusú háza felé bökve. – Még egyszer köszönöm, hogy hazahozott.

– Ne viccelj, nagyon szívesen.

– Holnap találkozunk – felelem, és kikapcsolom a biztonsági övemet.

– Hé, Marin – teszi a karomra a kezét, amikor ki akarok szállni; érzem, hogy az érintésétől elgyengül a gerincem, és az összes csontom megremeg. – Csak a biztonság kedvéért. Ööö… Ne említsd a suliban senkinek, hogy hazahoztalak.

– Ó – mondom meglepetten. – Rendben.

– Ahol korábban dolgoztam, ott más volt a helyzet: az egy bentlakásos suli volt, szóval folyton furikáztam a gyerekeket, érted. Szinte minden héten feljött a lakásomba egy-egy diák vacsorázni. De itt… – Nem fejezi be a mondatot. – DioGuardi másképpen szereti kormányozni a hajót.

– Persze, persze, teljesen megértem. – Nem is tudtam, hogy mielőtt a Bridgewater Gimibe jött, bentlakásos iskolában tanított. Furcsa, de ösztönösen féltékeny vagyok minden diákra, akinek valaha főzött. – Nem mondok senkinek semmit.

– Kösz, haver – vigyorog Bex, szinte pironkodva. – Szép estét.

– Önnek is – felelem, majd finoman becsukom a kocsi ajtaját, és idétlenül integetek. Állok az ázott novemberi gyepen, míg a Jeep teljesen el nem tűnik a láthatáron.

Kettő

Két nappal később tartja Emily a bulit, úgyhogy Jacob eljön értem a Subaruval, amit a szüleitől kapott a tizenhetedik születésnapjára, és épp Chloe háza felé robogunk.

– Szia! – Hátrafordulok az ülésben, miközben Chloe beül hátra, és kilazítja a bolyhos sálat a nyakából. A lejátszóból egy ősrégi Whitney Houston-szám bömböl épp, a kocsiban pedig rémesen erős a parfümszag, de Jacob megesküdött rá, hogy nem fújta be vele a fűtőventilátort. – Hol voltál délután? Azt hittem, megbeszéljük majd a laptervet.

Chloe a fejét rázza.

– Teljesen maga alá temetett a munka – magyarázza. – Rosie-nak dokihoz kellett mennie. Bocs, írni akartam neked. A legutolsó pillanatban dőlt minden. – Chloe szüleinek van egy görög éttermük, aminek Niko a neve; nyolcadikos korunkban kezdtünk el ott dolgozni mind a ketten, és először csak asztalt takarítottunk, de most már fel is szolgálunk.

– Bex sem volt ott – panaszkodom, magam alá húzva az egyik lábamat, és előrenyúlok, hogy kicsit lejjebb vegyem a fűtést. – Csak én meg Michael Cyr voltunk, és legalább egy órán át kellett hallgatnom, hogy most fedezte fel a Breaking Badet, meg hogy Walter White most az új hőse.

– Csak te meg Michael Cyr? – szólal meg Jacob, és rám pillant vezetés közben. – Féltékenynek kellene lennem?

– Csak akkor, ha fenyegetve érzed magad egy olyan fiú miatt, aki az összes barátját a Redditen ismerte meg – válaszolom, és a bordái közé bökök az ujjammal. Jacob elkapja az ujjamat, és jól megszorítja. Chloe a szemét forgatja.

Emily egy hatalmas, ranch stílusú házban lakik egy olyan környéken, ahol az 1950-es években több hatalmas, ranch stílusú házat húztak fel, és mindegyik különböző pasztell árnyalatokban pompázik.

– Egyszer, még másodikban busszal jöttem haza, és miután leszálltam, rossz házba mentem be – meséli Emily, miközben végigvezet minket a folyosón, és előkap néhány sört egy hűtőtáskából a hátsó ajtó közelében. – Egy idős néninél kötöttem ki, Gloriánál, aki leültetett a konyhájában, sütött nekem szódakenyeret, és utána a legjobb barátnők lettünk, míg meg nem halt szegény három évvel később.

Jacob máris eltűnik, amikor felbukkannak a la-crosse-os haverjai – Joey, Ahmed, Gray Kendall meg pár más srác. Azt beszélik, hogy Gray-t kivágták az előző sulijából, ami egy előkelő gimi volt, mert tartott egy vad bulit, ahol egy csomó ember kórházba került, miután mosókapszulát ettek. Gray három hónapja jár a Bridgewaterbe, és azóta nagyjából az összes csajt az ujja köré csavarta már, mivel meccsnapokon egy csomó, reménykedő alsóbb éves lány ott szokott parádézni a fiúöltözők környékén. Mindenki számára kínos a dolog, de nem tagadhatom, tényleg nevetségesen helyes a srác.

Chloe meg én kényelmesen elhelyezkedünk az emeletre vezető lépcsőn, és hallgatjuk, hogy Cardi B cérnahangon rappel a dohányzóasztalra kitett Bluetooth-hangfalon át. Néhány kínos külsejű elsős egy kupacban ül, egyikük telefonján néznek valami videót. A ribancos Deanna Montalto a kanapén nyúlt el Trina Meng mellett.

– Hallottad, mi volt az előadóban Deanna meg Tyler Ramos között? – kérdezi halkan Chloe, és a hüvelykujjával a sörösüvege száján köröz. – Van egy olyan érzésem, hogy valójában neki szól az új dresszkódos üzenet.

– Úristen, az, hogy mostantól nem lehet térdzokniban járni? – dobja le magát Emily a lépcsőre alattunk, egyik kezében egy koktéllal. – Annyira hülye.

– Annyira hülye – bólogatok. – Most komolyan, magyarázza már el nekem valaki, hogy ezeknek a kifinomult, drága fiúknak ugyan hogyan is vonhatná el a figyelmét pont a térdünk. – Felállok, a korlát felett megfogom Jacob karját, és arrébb húzom egy kicsit a lacrosse-os fiúktól, akikkel itt dulakodnak mellettünk. – Kérdezhetek tőled valamit? – fordulok hozzá, összefonva az ujjainkat. – Mennyiben segítene benneteket, hülyéket a tanulásban, ha térdzokni helyett harisnyában járnánk suliba?

– Semmiben – feleli gondolkodás nélkül, majd széles, szemtelen mosoly terül el a képén. – Csak annyiban legfeljebb, hogy Charlie Rinaldi ezentúl nem fog tudni plusz zsebpénzt szerezni abból, hogy a szoknyátok alá fotóz az ebédlőben, és aztán eladja a képeket az interneten.

Joey-ból és Ahmedből kibuggyan a röhögés. Még Chloe is elvigyorodik.

– Olyan undorítóak vagytok – közlöm Jacobbal, és finoman megbököm a könyökét, de aztán önkéntelenül én is elnevetem magam.

Egyedül Gray nem nevet velünk, aki a hosszú testével a lépcső végénél a korlát fölé görnyed.

– Kér valaki sört? – kérdezi a magasba emelve az üres üvegét. Majd szalutál felénk egyet, elfordul, és már itt sincs.

– Ez a srác baromi fura – veti át Jacob az izmos karját a vállamon. Én meg nézem, ahogy Gray széles válla eltűnik a tömegben.

*

A buli korán véget ér – mint kiderül, Emily Cerato szülei nem is tudták, hogy a lányuk partit szervezett, és amikor hazajönnek az étteremből meg a színházból, nem igazán repesnek az örömtől, hogy két tucat kamasz terpeszkedik a pecójukban.

– Hogy lehet az, hogy Emilynek nem tűnt fel, hogy egyfelvonásos előadásra mennek? – kérdezi Chloe, ahogy átkelünk a gyepen Jacob kocsija felé. A sálja csak úgy lobog a háta mögött a csípős novemberi szélben.

– Talán meg tudtuk volna győzni őket, hogy nem jó házba érkeztek – vágom rá. Erre kitör Chloéból a nevetés, ettől pedig aztán belőlem is; mire mindkettőnknek sikerül bekapcsolni a biztonsági övünket, Jacobon azt látom, hogy pillanatokon belül kitesz bennünket az út szélére, és itt hagy.

– Lehetnétek egy kicsit megértőbbek szegény józan sofőrötökkel, légyszi.

– Bocs, bocs – hadarom még mindig nevetgélve; biztos vagyok benne, hogy nagyon idegesítjük Chloéval, de túl kedves ahhoz, hogy ezt kimutassa. – Menjünk.

Kiderül, hogy mindhárman farkaséhesek vagyunk, úgyhogy elhúzunk egy éjjel-nappal nyitva tartó McDonaldsba sült krumpliért meg shake-ért, aztán hazavisszük Chloét.

– Holnap találkozunk? – fordulok Chloe felé. Általában ugyanazok a szombati terveink, de most a fejét rázza.

– Nem érek rá holnap – magyarázza, majd kikapja a shake-jét a pohártartóból, és keskeny vállára kanyarítja a hátizsákját. – Kyráéknál leszek egész hétvégén.

A homlokom ráncolom.

– Tényleg? – Kyra a nem sokkal fiatalabb unokatestvére, aki Watertownban lakik, és teljesen odáig van a görög ortodox egyház ificsapatáért. Találkoztam vele párszor Chloe szülinapi bulijain, és a maga vonalas módján klassz csaj, meg minden, de azért nem mondanám, hogy túl közeli kapcsolat van köztük. – Miért?

Chloe megvonja a vállát.

– Tudod, a szüleim szeretnék, ha barátok lennénk. Abban reménykednek szerintem, hogy megtanít görögül imádkozni.

– Jaj, ne már – húzom az agyát. – Sok szerencsét hozzá, Kyra.

– Ja, ja – Chloe a szemét forgatja. – Köszi a fuvart, Jacob. Hétfőn találkozunk, srácok.

Amikor eltűnik, Jacob felém fordul, éles vonásait megvilágítják a műszerfal fényei.

– Most azonnal haza kell menned, mi? – kérdezi.

Az órára pillantok, és elbizonytalanodom. Igazság szerint még kicsivel több mint egy óra hátravan a kimenőmből, de tudom, hogy valójában mire vonatkozik a kérdése: hogy szeretném-e, ha a Bridgewater Gimi parkolójának legvégében raknánk le a kocsit, a fasor tövében, hogy egy kicsit enyelegjünk. – Ööö…

– Persze semmi olyat nem kell csinálnunk, amit nem szeretnél – jegyzi meg Jacob sietősen.

– Úúú, köszi. – Grimaszolok.

– Jaj, ne csináld már. – Jacob a homlokát ráncolja, látom, hogy megsértettem. – Tudod, hogy értettem. Nem akarok egy, tudod, nyomulós seggfej lenni, csak azt gondoltam…

– Tudom, tudom. – Legyintek, hogy hagyja abba, és egy kicsit zavarba jövök. Valójában igaza van. Jacob sosem nyomasztott amiatt, hogy még nem feküdtünk le egymással, bár tudom, hogy mindig, amikor belefogunk valamibe, és én végül egy ponton leállítom, egy kicsit csalódott. És nem is feltétlenül arról van szó, hogy én nem vágyom a dologra. Komolyan gondoltam, amit pár nappal ezelőtt Bexnek mondtam: Jacob jó srác. Okos. Mindig mindenki azt mondja, mennyire vicces. Az isten szerelmére, ő a kisöccse bébi-kosárlabdacsapatának az edzője. És ha arra várok, hogy jön majd valami őrült borzongás, valami mindent elsöprő érzés, hogy ó, tényleg ő az; nos, akkor azt hiszem, ideje belátnom, hogy ez a gimnázium, nem pedig egy romantikus film a Netflixen. Nem kellene kislányként picsognom emiatt.

Végül sóhajtok egyet, kinyújtom az egyik ujjam, könnyedén kikapcsolom Jacob biztonsági övét, és azt mondom:

– Menjünk.

Jacob pedig vigyorog.

Három

Gracie-nek a következő hétvégén sakkbajnoksága van a Harvard Square-en, és én is a családdal tartok, hogy szurkoljak neki. A sakkmérkőzésekkel az a nagy helyzet, hogy még általános iskola alsó tagozatán is – sőt, főleg ebben a korcsoportban – a játszmák jóval bonyolultabbak a kosármeccseknél, ami azt jelenti, hogy az elmúlt években rengeteg időt töltöttem azzal, hogy random előadótermekben ülve várjam, hogy a tesóm felmossa a padlót egy leendő csodagyerekkel Newtonból vagy Andoverből.

Ma még a szokásosnál is lassabban hömpölyögnek az események, valakinek a kisöccse folyamatosan rugdossa a székemet hátulról, a fűtéstől száraz levegőtől pedig folyamatosan ásítanom kell. Gracie csukott szemmel ül mellettem, a feje hátrahanyatlik a vörös bársonyos székre, miközben karácsonyi zenét hallgat. A telefonom vibrál, üzenetem érkezett Jacobtól – egy bitmoji, amin snowboardozik, és úgy lóg közben a nyelve, akár egy kutyának. Leállítottam – ismét –, mielőtt túl messzire mentünk volna Emily bulija után, de úgy tűnik, nem bánkódik emiatt annyira. A hétvégét az unokatesójáéknál tölti Vermontban, és valószínűleg sokkal jobban izgatja, hogy „szétszedje a hegyet” – az ő szavai, nem én mondom így –, mint hogy szomorkodjon, amiért nem húzhatta le a bugyimat.

– Keresek egy kávézót, és belekezdek a házimba – suttogom.

Anyu bólint.

– Ne menj nagyon messze – kéri, miközben előhalász a tárcájából egy tízdollárost, és átnyújtja. – Írok majd, ha Gracie következik.

Végül egy nagy Starbucksban kötök ki a kereszteződéshez közel. Az ablakok párásak a kinti hidegtől. Előveszem a laptopomat a hátizsákból, és nézem, ahogy a turisták, a főiskolások meg tetkós, felnyírt hajú hipszterek sorban állnak a kávéjukért. Néha eszembe jut, milyen menő lenne, ha kicsit jobban hasonlítanék rájuk, kipróbálhatnám, mondjuk, a pink hajat, lehetne szemöldökpiercingem, vagy ilyesmi. Aztán eszembe jut, milyen megbotránkozva néznének rám, és milyen csípős megjegyzéseket kapnék Bridgewaterben, ha ilyesmire vetemednék, szóval biztonságosabbnak tűnik inkább beolvadni a tömegbe.

– Marin?

Felnézek, és elakad a lélegzetem, majdnem magamra öntöm a lattémat is, ugyanis Bex áll ott az asztalom végében farmerban és egy kopott kapucnis felsőben. A szemüvegével és a papírpoharas kávéjával úgy néz ki, mint egy fősulis srác, aki hazaugrott a szüleihez hétvégére. Egy válltáska lóg az oldalán, az egyik hóna alatt pedig laptopot tart.

– Jól láttam, tényleg te vagy az! – mondja.

– Ó! – Erősen megszorítom a kávémat, és rámosolygok. – Helló!

– Bocs – folytatja –, most épp traumát okoztam? – Vigyorog. – Elsős koromban megláttam az iskolaigazgatót a medencében, és azt hiszem, a mai napig nem hevertem ki a látványt. Egy fürdőruhás apáca volt, csak azért mondom, hogy a te agyadba is beégjen a kép, ahogy az enyémbe.

Felhúzom a szemöldököm.

– Az apácák hordhatnak fürdőruhát?

– Hát, úgy tűnik. – Bex megvonja a vállát, majd az állával a laptopom felé bök. – Min dolgozol?

A képernyő felé fordulok, ég a szemem, majd vissza Bexre.

– A felvételi esszémet írom a Brown Egyetemnek.

– Komolyan? – Bex a homlokát ráncolja. – Közeleg a határidő, mi? Nem vall rád, hogy ilyen sokáig halogattad.

– Igazából már készen van – vallom be, és ostoba módon jólesik új keletű érdeklődése aziránt, hogy mi vall rám, vagy mi nem. – Úgy értem, készen van abban az értelemben, hogy megírtam az öt bekezdést, van eleje, közepe meg vége. De még finomítgatom. Szeretném, ha 100%-os lenne.