A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Likvidált szerelem (A holtak arca 1.), 2021

Elrabolt jövő (A holtak arca 2.), 2021

A veszett kutya (javított kiadás), 2021

A falka (javított kiadás), 2022

A kalandor, 2022

Copyright © Bihary Péter, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Fodor Zsuzsa

Korrektor: Csémi Judit, Dobos Attila

Tördelés: Takács László

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5704-745-0

Feleségemnek, Adrienn-nek

Első rész

Prológus

Az A5-ös autópályán éjjel fél kettőkor már viszonylag gyér volt a forgalom, a három sávból a legszélsőben néhány teherautó cammogott a megszokott tempóban. Május végén az emberek még a gyárakban húzták az igát, így a szerény forgalomban a legbelső sáv szabad volt, nyaranta azonban az összes sávot elfoglalták a nyaralók tömegei. Mivel a német autópályákon nincs sebességkorlátozás, annyival mész, amennyivel bírsz vagy akarsz.

Gabi imádott vezetni az autópályán, mert itt szabadnak érezhette magát, ha csak egy pillanatnyi boldogság erejéig is, mert fogoly volt, és Andi, a kocsiban mellette ülő örökmozgó tinédzser lánya szintén. Amikor tolmácsként egy budapesti fogadáson megismerkedett Amar Krasniqival, csak egy sármos, enyhén őszülő halántékú, német üzletembert látott, aki elhalmozta drága ajándékokkal, figyelemmel és kedvességgel. Nem sokat gondolkodott, amikor elhagyta Amarért a férjét, aki iránt már házasságuk elején kihűltek az érzelmei. Amar elfogadta a gyermekét is, és olyan életet biztosított neki, amiről minden elvált nő, azaz inkább minden nő álmodik.

Gabi a családjával Budapesten élte az életét elég szűkös keretek között. Némettanárként dolgozott, a férje pedig rendőr lett, miután a katonaságtól leszerelt, ahol sorra járta a külföldi missziókat, hogy fenn tudják tartani magukat, ami így is csak nagyon nehezen sikerült. Híresen szarul fizették a fegyvereseket Magyarországon a rendszerváltás utáni időkben, és azóta sem javult a helyzet.

Amarral két éve házasok voltak, de már az esküvő utáni hetekben kezdett megváltozni az idill. Amar erőszakos, uralkodó, követelőző és önző énje teljesen átvette a hatalmat a felett a férfi felett, akihez hozzáment. Soha nem kért, mindig utasított. Gabi semmit sem tudott Amar üzleteiről egészen tavaly karácsonyig, amikor is véletlenül jutott a tudomására, hogy nem kifejezetten tiszta üzletekkel foglalkozik, ugyanis Hollandiából és a hamburgi kikötőből hoz be kábítószert és fegyvert. Gabi tudta, hogy albán gyökerei vannak Amarnak, sokat azonban nem mesélt a családjáról. Szinte semmit sem tudott a gyermekkoráról, és ha véletlenül szóba került, akkor is általánosságokkal ütötte el a kérdéseit. Nem is foglalkozott a témával túlságosan, mert lefoglalta az a luxusélet, amit eddig nem élhetett, bár a sok rossz arcú beosztott félelemmel töltötte el, legfőképpen a nagydarab, vágott arcú Hodzsa, a testőrök vezetője. Amar rengeteget utazott, és ő testőröknek nevezett bűnözőkkel volt körülvéve.

Gabi sportos, de elegáns ruhájában akár kellemesen is érezhette volna magát a hatalmas hófehér bőrfotelben, amivel a kocsija kényeztette, de nem így volt.

Tíz másodpercenként pillantott a vadonatúj GMC Yukon visszapillantójába, a fehér Yukont egy ugyanilyen típusú, fekete színű kocsi üldözte. Őrült tempóban haladtak Karlsruhe felől Baden-Baden irányába. Gabi erősen fogta a kormányt, az ujja végei szinte fehérek voltak az erőlködéstől. A hatalmas benzines V8-as motor brutális erőt közvetített az aszfaltra a kerekeken keresztül. Andi, a lánya összehúzta magát az anyósülésen, a térdét felhúzta a mellkasához, és könnyes szemmel, kérdőn nézett az anyjára, miközben magához ölelte a riadtan lihegő kutyáját.

– Most mi lesz? – kérdezte már-már sírva.

– Nem tudom. Elviszlek apádhoz. Nála biztonságban leszel.

– És mi lesz veled?

– Az mindegy, megoldom. Ismerek Freiburgban egy rendőrtisztet, beszélek vele, de nem akarok telefonon ilyesmiről tárgyalni, így egyenesen odamegyek hozzá, ha kitettelek.

– Ezekkel mi lesz mögöttünk?

– Nem tudom. Nem mernek semmit csinálni velünk – mondta Gabi, és ismét belenézett a középső tükörbe.

Tévedett. Mertek.

Ebben a pillanatban a fekete Yukon utolérte őket, és minimálisan meglökte a bal első sárvédőjével Gabi kocsijának a jobb hátsó sárvédőjét, majd hirtelen fékezett. A kihalt autópályán senki nem láthatta a manővert, aminek következtében a hatalmas fehér Yukon hátulja kitört, és táncolni kezdett az úton. Gabi hiába taposott a fékbe, a hatalmas SUV a másodperc törtrésze alatt nekivágódott a szembejövő sávot elválasztó szalagkorlátnak, és hatalmas ütközéssel belecsapódott.

*

A kocsi megpördült a tengelye körül, és ismét a kerekein állt meg. Már az ütközés is gyilkos erejű volt, de a pusztítást, amit a tankból kiömlő több mint száz liter benzin berobbanása okozott, nem lehetett szavakba önteni. Az autó azonnal izzó lángtengerré változott. A kocsi két utasa még érezte a testükbe vágó biztonsági öv okozta fájdalmat, aztán már semmit. Nem hallották a kirobbanó légzsákok, a szétrepülő üvegek hangját, nem láthatták a tűz terjedését, nem érezték, ahogy a szélvédő szilánkjai ezer helyen, mélyen a bőrükbe vágnak. Halottak voltak mindketten.

A fekete SUV egy pillanatra fékezett az égő roncs mellett, és a benne ülő, negyvenes éveiben járó, kreol bőrű, fekete rövid hajú, vágott arcú férfi az ablakot lehúzva mélyet szívott a cigarettájába. Még egy pillantást vetett az autóban sercegve égő két testre, megnyugodva konstatálta, hogy halottak. A cigarettája csikkjét a tűzbe pöckölte, majd a gázra lépett, és nagy sebességgel elhagyta a baleset helyszínét.

Egy

Összébb húztam magamon a fekete bőrzakóm, mert a májusi meleg ellenére rettenetesen fáztam. A lányom hófehér és a volt feleségem barna koporsóját éppen most engedte le nyolc sírásó a budapesti Kozma utcai temető százhármas parcellájában a földbe. Minél kisebb egy koporsó, annál nehezebb. Hétéves, vagy mint Andi, tizenhét, gyerek az gyerek. Az én gyerekem. Felmarkoltam egy marék barna földet, és egy szál fehér rózsával együtt a lányom koporsójára dobtam. A fán kongó föld halk, tompa koppanása beleégett a lelkembe. Nem tudtam úrrá lenni a könnyeimen, a gyomromban egy jéghideg sziklát éreztem, a torkomat egy lenyelhetetlen csomó fojtogatta. Pokoli haláluk volt. Láttam már halált eleget a munkám során, de soha nem gondoltam volna, hogy a lányom, akit a legjobban szeretek a világon, az ilyen kegyetlen módon hagy magamra. Nem láttam a mellettem állókat, nem hallottam a „szegény párák, milyen értelmetlen halál” szövegelésüket. Előttem volt, amikor elvágtam a köldökzsinórt a szülészeten. Az első lépései, az első szava, ami természetesen a „nem” volt. Az ovis királylánykodás, az első nap a suliban. Azok a percek, amikor a misszióból hazaértem, és repült felém a ferihegyi repülőtéren. A váláskori szomorú tekintete. Szégyelltem magam, mert nem ő volt számomra az első. Gyártottam én ideológiát a hazaszeretetről és a szolgálatról, de ha magamba nézek, tudom jól, hogy szar apa voltam. A kibaszott alfahím egóm mindig vitt magával. Tudtam, hogy hibáztam, de már késő.

Álltam és néztem, ahogy a sírásók felhúzzák a köteleket, amiken leengedték az én kincsem a sírba, majd fogják a lapátokat, és elkezdik betemetni. Marta a lelkem a fájdalom. Nem fogtam fel a már ismeretlen ismerősök részvétnyilvánítását, nem érzékeltem a külvilágot. Beszűkült tudatom kizárólag a sírt látta, azt a helyet, ahol az egyetlen gyermekem nyugodni fog az örökkévalóságig. Egy dolog nem nyugodhatott, az az én lelkem. Nagyon rossz érzés kerített a hatalmába. A halál önmagában törvényszerű. Ezzel nekem nincs dolgom. Születünk és meghalunk. Ellenben a hetedik érzékem hangosan verte a kolompot, és dübörgött a gondolat a fejemben, hogy ez nincs rendben. Még nem jött el az ideje Andinak. Miért kellett meghalnia ilyen fiatalon? Még szinte nem is élt. A sírásók minden tiszteletet megadva végezték a munkájukat, kis halmot készítettek a sír fölé, majd letakarták egy zöld lepellel, és elhelyezték rajta a koszorúkat.

Gabi sírja is elkészült. Az ő halála is rosszul érintett, de nem viselt meg annyira, mert talán még mindig volt bennem egy nagy adag sértettség, hogy elhagyott.

A viszonyom a feleségemmel akkoriban már minden volt, csak nem bensőséges. Úgy éreztem, kizárólag Andi tart össze bennünket. Néha a szemébe is Frau Jéghercegnőnek hívtam, mert teljesen elvesztette az érdeklődését irántam. Az, hogy fél évig nincs szex közöttünk, csak részben volt köszönhető annak, hogy Afganisztán meglehetősen messze van a csillaghegyi lakótelep húgyszagú liftekkel megáldott, tízemeletes házaitól. A kapcsolatunk elején még tüzes, vérpezsdítő volt minden, ami sajnos viszonylag hamar átment egy lapos egymás mellett élésbe. Nem volt ínyemre ez a társas magány, ami a szülés után még keményebb lett. Andi születése adott egy új löketet számomra, Gabit úgy kezeltem, mint egy királynőt. Voltak hibái, előfordult, hogy kimaradozott és füllentésen kaptam, de azt is tudtam, hogy Andinak köszönhetően vele akarom leélni az életem, és akkor már miért ne éljek úgy, hogy szerelmes vagyok a feleségembe? Arra gyorsan rá kellett jönnöm, hogy nála ez másként működik.

A szülés után még hidegebb lett az ágyunk. Megváltozott, a hormonokra hivatkozott, de tenni semmit nem tett ellene. Volt, hogy évek teltek el két misszió között, és én rendesen bejártam a céghez nyomozni, vagy kiképzéseket vezettem, mindennap otthon aludtam, de csak aludtam, mert Gabi meg élte a saját életét. Sok álmatlan éjszakát okozott, hogy kiheverjem, egy nagydarab szarnak néz. Az ágyban soha nem kezdeményezett, ha én megtettem, akkor leginkább az volt a benyomásom, hogy hagyja magát. Az a tipikus tengeri csillag. Próbáltam hol viccesen, hol ingerültebben felhívni a figyelmét magamra, és hogy a testem tele van erogén zónával, amiket lassan bőrkeményedés és a feledés homálya fog elfedni, mert soha nincsenek használva. A napjára nem emlékszem, mikor ölelt vagy csókolt meg magától, ha én megtettem, akkor is inkább csak tűrte.

A bókjaimnak ugyan örült, de látszott rajta a megkönnyebbülés, amikor ágyba kerültünk és nem kezdeményeztem. Egy férfi a szerelmét a szeretkezésen keresztül mutatja ki leginkább, egy nő pedig érzelmi síkon és verbálisan. A mi síkunkat inkább sivár síkságnak lehetett volna nevezni, ahol az egyik részről rég elmúlt szerelem zuzmóit legelészték az érzelmi tundránk jávorszarvasai. Mondjuk ezek is épp az éhhalállal küzdöttek. Úgy éreztem, hogy a kihűlt érzelmeket csak úgy tudom felforrósítani, ha meglátja újra bennem azt az embert, akit anno megszeretett. Sajnos minden igyekezetem hiábavalónak bizonyult. Gabi rendszeresen járt a barátnőivel szépségszalonba, az egyik misszió bevételéből a szoptatás után megereszkedett mellét is korrigáltattuk, de nem lett jobb a helyzet. Sőt. Az önimádat kezdett eluralkodni rajta. Nem tudtam, mire számítsak, ha lejár a szerződésben vállalt egy évem. Mire megyek haza?

Egy kikupálódott némettanár legújabb hódításához kell asszisztálnom, vagy valami más…

Persze, keveset voltam velük, tudom. Amikor a ki tudja hányadik missziómban harcoltam Afganisztán poklában, egy levélben bejelentette, hogy válni akar, és Andit is viszi magával Németország egy távoli városába.

Andi. Ahogy eszembe jut, csak az összeégett testét látom magam előtt, a karlsruhei hullaház neonfényű hullakamrájának jéghideg mélyén, a rozsdamentes boncasztalon. Azonnal beugrott róla a hullaház fagyos miliője, teljesen lefagyasztotta az elmém. Nem volt számomra idegen a közeg, mert rendőrként és katonaként is elég sokszor megfordultam hasonló helyeken. Pesten a Lenhossék utca sokkal inkább volt ijesztő, mint ez. A bagdadi és a kabuli hullaházak meg egyenesen egy ötödosztályú horrorfilmbe illenének be.

Nem volt más, aki azonosítsa őket. Tőlem a rendőrségi szakértő DNS-mintát vett, szétgyalulta a szám belső oldalát. Egyszerű rutineljárás. Amar, állítása szerint, külföldön volt, így csak én maradtam, akit a rendőrök kereshettek. Elhozhattam a villájából Andi cuccait, persze ő nem mutatkozott, a személyzet engedett bepakolni. Soha nem szimpatizáltunk egymással. A testőre meg kifejezetten irritált, akit egy pillanatra láthattam csak a hatalmas villa udvarán, de figyelmes lettem a kocsiján lévő kis fehér festékfelkenődésre, amit gyorsan lefotóztam a telefonommal. Belém égett a kép, nem hagyott nyugodni.

A tűz pusztításának ellenére Andi fülbevalója és az a számtalan testékszer, amit a fülébe, az orrába és az ajkába lövetett, többé-kevésbé felismerhető formájában megmaradt. Iszonyatos harc árán engedtük meg neki ezt, az ajkában lévő karikát meg sem kérdezte, egyszer csak benne volt. Most azonban jó szolgálatot tett mindez, mert a szénné égett testnek megadta a személyazonosságát. Az autó miatt nem volt kétséges a hatóságok számára, hogy ki lehetett a két elhunyt nő, de a szabályzat szerint jártak el, amikor felkértek az azonosításra.

Utáltam ezeket a szaros piercingeket, de hát egy tizenhét éves lázadó kamasz már csak ilyen. Kettőnk közül Gabi volt az engedékenyebb, szerintem túl liberálisan nevelte, és egy idő után már nem is volt beleszólásom a dolgaiba. Szentül meg voltam győződve róla, hogy nem volt rá jó hatással, hogy hiányzott az életéből a fegyelem.

Csapongtak a gondolataim a sír mellett állva. Néztem a halmot, és szinte fel sem fogtam, hogy a gyermekem hantja. Ott voltam a születésénél, és sírva hívtam az akkor még élő szüleim, hogy elújságoljam nekik az örömöm. Amíg egy család voltunk, a hivatásom és a kalandvágyam szólított állandóan külföldre, a válás után pedig egy ideig a távolság, majd a bírósági ítélet emelt közénk láthatatlan falat. Gabit is sikerült azonosítanom, mert a fogai egészen egyedi módon, mégis nagyon szexin voltak egyenetlenek, pont emiatt hívtam évekig egérkémnek. Anno imádtam a mosolyát.

A temetés után egy órával még mindig a síroknál álltam egyedül, a gyászoló családtagok már mind hazamentek, és nem tudtam, mihez kezdjek magammal.

Legszívesebben belelőttem volna magam a lányom sírjába, amikor egy hang szakította meg a merengésem.

– Részvétem, fiatalember – szólított meg egy idős hölgy.

– Köszönöm. A lányom. Baleset – válaszoltam, és rámutattam a friss sírra.

Magam sem értettem, miért osztottam meg vele ezt az információt, miért mutatom meg neki.

– Tudom, mit érez. Harminchat éve halt meg a lányom. Nem tudták megállapítani az okát. Hirtelen szívleállás. Minden pénteken kijövök a sírjához. Harminchat év nagy idő. Nem lesz nyugodalma a lelkének, csak ha megtalálja az okokat. Nekem nincs szerencsém. Soha nem derült ki, Isten miért vette el őt tőlem. Az én lelkem már soha nem nyugodhat. Alig várom, hogy magához szólítson az Úr. Még egyszer, részvétem, mennem kell, mert a cicám egyedül van otthon, és minden pénteken az ablakban vár – mondta az idős hölgy, majd választ sem várva eltipegett a parcella apró köves járdáján, hóna alá szorítva a fekete lakkbőr ridiküljét.

Felhajtottam a zakóm gallérját, és elgondolkodtam azon, amit mondott: tudni akarom a halála okát, mert addig nem nyugodhat a lelkem. Folyamatosan ez dübörgött a fejemben, miközben a kocsimhoz sétáltam.

Beültem a fekete Wrangler volánja mögé, és elindultam. A gondolataim teljesen lefoglaltak, nem emlékeztem a Pesttől idáig megtett útra. A hatalmas kerekek zúgása, mint monoton ismétlődő mantra, lelazította az agyam. Az üzemanyagjelző sárga lámpája zökkentett ki ebből az agyhalott állapotból. Steinhäusl OMV tankstelle, hirdette a harsányzöld tábla a benzinkutat. Arra sem emlékszem, hol és mikor léptem át a határt, össze kellett szednem magam, mert minél többet gondolkodtam, annál több kérdés fogalmazódott meg bennem. Minél több a kérdés, annál több választ kell találnom, és ehhez tiszta fej kellett. Alig vártam, hogy hazaérjek.

Amikor Gabi kiköltözött Baden-Baden egy igencsak drága és modern villájába a Merkur hegyen, én is elkezdtem azon a környéken munkát keresni. Eladtam a lakásom Budapesten, és felszámoltam mindent. Leszereltem a BRFK-tól és elhatároztam, hogy nem leszek ötven kilométernél messzebb a lányomtól soha többé. Folyékonyan beszéltem angolul, és a némettel is jól álltam, így nem volt nehéz kitelepülnöm Andiék után. Nem tudtam elfogadni, hogy nem láthatom csak egy évben egyszer, három hétig. Egy rastatti lőtéren helyezkedtem el mint lőkiképző fegyvermester. A helyi magánbiztonsági cégeknek képeztem az embereit fegyverkezelésre és esetenként közelharcra. Voltak köztük pénzszállítók, személyvédelemben dolgozó testőrök, de a Zoll, azaz a vámosok és a rendőrök is rendszeresen hozzánk jártak kiképzésre. Sokszorosát kerestem az otthoni fizetésemnek.

Nem szerettem albérletben lakni, így már a második évben vettem olcsón egy kis faluban egy öreg, felújítandó házat. Herrenwies egy, a hegyekben található település, ahol néhány ház állt összesen. Egyedül voltam, így a szabadidőmben szépen átalakítottam az öreg kalyibát, és egy belül modern, biztonságos bázist építettem ki magamnak, a pincémben pedig kialakítottam a műhelyem. Néhanap hazahoztam a munkát, és elcseszett fegyvereket bütykölgettem. Mivel igen hosszú volt a pince, így ki is tudtam próbálni a javított darabokat. Temérdek autógumi és homok volt a golyófogó. Pár zsaru tuti sokkot kapott volna, ha meglátja ezt.

A magam majd ötven évével én voltam a település legfiatalabb lakója. Olyan volt a falu, mint egy szabad szellemű öregotthon sok fakultatív programmal: favágással, fejéssel, kaszálással. Néha átmentem a szomszédoknak segíteni fát vágni vagy szénát behordani, viszonzásként pedig mindig kaptam friss tejet és sajtot tőlük. Viszonylag gyorsan beilleszkedtem, de tudtam, hogy különcnek tartanak. Soldat, így neveztek maguk között. Nem haragudtam érte, én is ragasztottam rájuk különféle neveket, így volt köztük a tehenes, az erdész és a kecskés.

Betolattam az udvarra, és leállítottam a kocsit a megszokott helyére. Automatikusan úgy állok meg mindig, hogy ha gyorsan kell mennem valahová, ne kelljen a tolatással bíbelődnöm. Bementem a házba, ahol az ismerős illat kissé megnyugtatott. Szerettem az otthonom illatát, amit a fenyőgyanta, a tömör fabútorok és a kandalló elegye alkotott. Töltöttem egy pohárral a kedvenc whiskymből, leültem az őzbarna kanapémra, hátrahajtottam a fejem és behunytam a szemem. A bakancsom ugyan lerúgtam az ajtónál, de a fekete bőrzakóm még rajtam volt, mozdulni sem bírtam. Mázsás súly nehezedett rám. Igaz, csak a lelkemre, de teljesen megbénította a testem is. Vagy negyedórát ülhettem így, teljesen magamba roskadva, amikor a gondolataim végre kicsit enyhítettek a szorításon. Kiittam a maradék italom, a zakóm beakasztottam a szekrénybe, és a poharam újratöltöttem.

A házban rend volt. Sok mindenre jó a katonaság, többek között arra is, hogy megtanított a rendre. Nem mondom, hogy stokira volt hajtogatva minden ruhám, de ha valami koszos lett, azt el- vagy kimostam, ha valamit használtam, akkor miután végeztem, azonnal a helyére tettem. Jobb így élni, mint egy disznóólban.

A frissen levetett ruháimat a szennyeskosárba tettem a szinte teljesen fából készített fürdőszobámban, bár szívem szerint bedobtam volna őket a kandallóba. Úgy éreztem, soha nem akarom látni azokat a ruhákat, amikben a lányom sírja mellett álltam.

Vizeltem, majd beálltam a zuhany alá, folyattam magamra a forró vízsugarat, és minden vágyam a megtisztulás volt. Mossa le rólam a víz a mocskot, az elmúlt egy hét minden negatívumát, hogy mire tisztán kilépek a tus alól, a kislányom újra éljen, halljam a nevetését, és várhassam a következő hétvégét a véget nem érő monstre filmezésekkel, a nagy kirándulásokat a kutyájával, Matyival az erdőben, a sok idegesítő testékszerével együtt.

Matyit sem láttam többé, a kis Jack Russel terrier szintén bennégett a kocsiban Andival.

Néztem a testemen lecsorgó vízfolyást, ahogy a sebhelyeimet kerülgeti a mellkasomon, a hasamon és a combomon. A hátam jó kéttenyérnyi részen szintén olyan volt, mint egy ráspoly. Megrohantak az emlékek, ahogy nem messze tőlem két gránát robbant fel vagy tizenöt éve.

Három éve voltunk jelen az afgán hadszíntéren, nekem a második misszióm volt a térségben. Egy tálib vezetőt akartunk elfogni Samangan belvárosában, nem messze a Mazari Sharif-i támaszpontunktól, amikor megtámadták a konvojunkat. Két tűz közé szorultunk, a Humveek körül próbáltunk meg védelmi zónát kialakítani, amikor elkezdtek a tálibok aknával lőni minket. Előttem és mögöttem is robbant egy-egy akna. Nem közvetlen mellettem, de ahhoz eléggé közel, hogy ledöntsenek a lábamról. Bevallom, rendesen beszartam, és nagy félelmemben úgy szórtam a szandálos turbános hadzsikat, mint egy veszett állat. Nem éreztem fájdalmat, csak lőttem, mint akinek elment az esze. Sokukat leszedtem, mire érezni kezdtem, hogy valami nincs rendben. A poros földutat szegélyező vályogházak tetejéről is kaptunk tüzet szépen. Jó pár perc elteltével észrevettem, hogy úgy cuppog a bakancsomban a lábam, mintha mocsárban járnék. A sivatagi szövetbakancsom egy adta merő vér volt.

– Százados! Húzódjon le! Megsebesült! – kiáltott az egyik bajtársam.

– Lődd a szektorod! A rádiós kért erősítést? – kérdeztem vissza.

– Két vonásra vannak! – üvöltött vissza a rádiós.

A két vonás az két kilométert jelentett.

Ekkor egy amerikai helikopter kezdte szórni az ellenséget a géppuskájából. Amilyen hirtelen kezdődött, olyan gyorsan ért véget a tűzharc. Azt már nem láttam, ahogy rendezzük a sorainkat, mert elájultam, és a társaim feldobtak az egyik Humvee zárható platójára. A toronygéppuskások és az AH–64-es Apache harcihelikopter fedezték a visszautat, ami nekem egyenesen a kórházsátorig tartott, ahol harminc darab repeszt távolítottak el a testemből.

A medálomat fogva a kezemben, visszarázódtam a jelenbe. A mai napig őrzöm ezt a repeszt a dögcédulám mellett. Egyet pedig a fejemben, az agyamtól pár milliméterre. Inkább bent hagyták, nehogy elpatkoljak. Néha pokoli fejfájást okoz, de betokosodott, állítólag így már nem árthat. Tíz hónap otthonlét és lábadozás után tértem vissza az egységemhez a saját kérésemre, bár ennek sokkal inkább Gabi volt az oka, és nem a teljes felépülésem.

A sebhelyeket kerülgető forró víz jótékonyan hatott rám. Nem voltam már az a kemény, feszes faszi, aki húszévesen, de nem volt szégyenkeznivalóm majd ötvenévesen. Mákos szakállal vagy borostával, kopasz fejjel vagy nagyon rövid hajjal, ez attól függött, mennyire voltam lusta borotválkozni. Még mindig élénken csillogó világoskék szemem hozta a kötelezőt a nőknél. A csajok csíptek, de nem erőltettem ezt a párkeresős dolgot, mert a sebhelyes hátam közepére se kívántam a csalódásokat, a nyávogással meg a túlgondolt műproblémákkal teli hétköznapokat.

Kiléptem a zuhany alól, megtörülköztem, és visszaültem a nappaliba az italom mellé. Május ellenére, itt a hegyen, éjszakánként sem nagyon megy fel a hőmérséklet tíz fok fölé, így bedobtam egy szál égő gyufát az előre bekészített kandallóba. Ültem az aranyszínű italommal a kezemben, és a poháron keresztül, a benne lévő whiskyn átszűrődő fényben néztem a lángok játékát, és azon gondolkodtam, hogy ez a meleget adó kecses láng miként válhat szörnyeteggé, és emészti fel az ember múltját, jelenét és jövőjét.

Andi emléke lüktetett az agyamban. Nagyot kortyoltam az italomba, és behunyt szemmel próbáltam magam elé idézni a lányom arcát. Így aludtam el. Annyi erőm még volt, hogy letegyem a tömörfa dohányzóasztalra a poharam. Összébb húztam magamon a fekete Boss házikabátom, feltettem az asztalra a lábam, és hagytam, hogy elhatalmasodjon rajtam a fáradtság.