S.T.O.L.M.

Az ellopott tóga

© S. Tóth Orsi, Lakatos Mihály

Borítóterv © Lakatos-Villányi Márk

Minden jog fenntartva. A színdarab bármilyen formában való másolása, terjesztése vagy átdolgozása kizárólag a szerzők előzetes írásbeli engedélyével lehetséges. Bármilyen formában történő felhasználás, másolás vagy átkonvertálás, például elektronikus vagy mechanikai úton, a szerzői jogok megsértésének minősül, és jogi következményekkel járhat.

A könyvben található tartalom fiktív. A karakterek, események és helyszínek teljes mértékben kitaláltak. Minden hasonlóság valós személyekkel, élő vagy holt, véletlen.

Magánkiadás

ISBN: 978-3-911485-06-7

Tartalom

Első felvonás

1. Jelenet

2. Jelenet

3. Jelenet

Második felvonás

1. Jelenet

Az ellopott tóga

Szereplők

Kincstárnok

Szenátorok (legalább 3)

Antonius, a manipulátor

Antonia, színház vezetője

Császár

Császár testőrei (kettő)

Császár szolgája

Katona

Fiú, aki a hirdetést olvassa

Teodora, Hiúság és a két női kísérője (nő, kísérői is azok)

Gyarlóság, Gyengeség, Önbecsülés Hiánya törpék formájában

Zhéra, az Önzetlenség (nő)

Pane, a Kapzsiság (férfi)

Türelem (nő)

Nagyravágyás, és két szolgája (férfi, szolgák is azok)

Carwyn, a Szeretet

Hazugság (hol férfi, hol nő)

Első felvonás

1. Jelenet

Helyszín Róma, gyűlés egy épületben. A háború előtti költségvetés a vita tárgya. Valaki színházra is szeretne pénzt kérni. Jelen vannak a szenátorok, a Kincstárnok, Antonius és Antonia.

Kincstárnok (olvassa) – Új ünnepi tóga a színhaz vezetőjének kiállítva.

Leteszi a tógát egy asztalra.

Szenátor 1 – Minek színház, minek? Van elég más szórakozás!

Szenátor 2 – Művészet? Tényleg? Nem csak létünk, boldogságunk? Ahol megmagyarázhatjuk, mi jók vagyunk. A színpadon mindenre ott a válasz? Vagy nem is válasz, csak ámítás? Viszont elmondhatjuk, mi gondolkodunk, nem szórakozásképpen.

Szenátor 2 – De hát háború van, meg kell védeni magunkat! Nem színházra kell a pénz!

Előlép Antonius. Hosszú haja van, szakálla, fülbevalója, nagyon különbözik a simaarcú, rövid hajú szenátoroktól.

Antonius – A földet meg kell védeni, a hatalom az életünk. A színház mutatja a lényeget - ki hogy játszik, játszadozik és játszmázik. Nincs is különbség.

Szenátorok innen-onnan – Mi maga? Ki maga?

Antonius – Én? Én vagyok az őszinte manipulátor, aki okot ad nektek, hogy létrehozzátok a színházat. Ott is háború van, de ott minden nap nyerhettek. A háborút nem karddal vívják, még ölni sem kell, csak a gondolatokat a megfelelő irányba terelni.

Szenátor 2 – Ostobaság! Mellébeszélés! Jól mondja, csak egy őszinte manipulátor, ostoba ember. Nekünk a föld kell, ahol nekünk dolgoznak. Földek, dús legelők, vizek, a föld az élet! Ostoba szószátyár, mi lesz ha ide érnek a barbár hordák? Lerombolják a színházát, elégetik a tógáját!

Antonius – Minden lehet, még az is, hogy a barbár vezér nem hülye és majd meghallgat, ha maguk nem is.

Szenátorok innen-onnan – Mégis mit képzel, honnan szalasztották magát?

Előlép a Antonia, magas, határozott.

Antonia – Hozzászólnék én is.

Szenátorok – Dehát ez egy nő! Nevetséges, mit akar? Menjen csak haza, tartsa melegen a tüzet, várja az urát!

Antonius – Megállni! Ő az én segítőm.

Szenátorok innen-onnan – Női segítő? Nahát!

Antonius – Ne akarjanak mindent érteni az urak, ő is csak az önök munkáját segíti. Velem van, mentességet élvezünk, senki sem kérdezhet tőlünk semmit, a császár nevében!

Körbemutat egy levelet, szenátorok nézik, eredeti.

Antonius – A császárnak tervei vannak, új alapokon szeretné a hatalmát erősíteni, olyan területeken, ahol eddig nem.

Szenátor 1 – Ezt kifejtené?

Antonius – Én nem, Antonia viszont szívesen megteszi.

Kincstárnok – Rabolják az időnket! Szószátyár senkik!

Antonius – Ki vagy te, hogy szószátyár senkizel?

Kincstárnok – A kincstárnok ... szószátyár senki.

Antonius – Ja hogy úgy ... értem, bevételeink harmada a banké. Vagy nevezzük kincstárnak?

Kincstárnok – Áhá, igen, akkor hallgatjuk ... na, ne vesztegessük az időt, tessék, csak tessék. Uraim, csöndet!

Antonius – Uraim! Jártak már igazi színházban? Nem az arénára gondolok. Nem? Hát persze, hogyan is tehették volna, mikor színház még nincs is. Mert azt én találtam ki.

Antonia halkan közbevág – Mi találtuk ki.

Antonius – Igen, bocsánat, igazad van.

Szenátorok – Anyámasszony katonája! Nőnek tűz mellett van a helye!

Antonius – Akkor tessék most egy kicsit figyelni. A színházban dialógus folyik. Szabad párbeszéd! Az élet a színház múzsája, de ami ott történik, az hasonlít a háborúra. Csak itt nem vér folyik, és nem földért megy a harc, hanem gondolatokért.

Szenátorok morajlanak, értetlenkednek.

Antonia – Félnek tőle? Félelmükben inkább ellenállnak? Mondják, a harcmezőn is visszavonulnak, ha inukba szállt a bátorságuk? Mit szól ehhez a Császár?

Antonius (közbevág) – Kicsit túllőttél a célon. Ostoba a szóhasználat.

Antonia – Igazán? Ostoba? Hány helyen voltunk eddig, és hányszor vallottál kudarcot? Épp itt az ideje, hogy én vegyem kézbe a dologokat.

Antonius – Mondja ezt ki is? A játszmák koronázott királynőlye?

Antonia – Nélkülem semmire se mennél. Hiába írsz akármit, én kellek, hogy formába öntsem.

Antonius – Elviszik a piti játszmáid a lényeget! Mert nő vagy, és ezt használnod kell mindenképpen, én meg figyeljek a lényegre utólag! Ne játszmázz már! Szívből kell írni, kedves segítőm, neked az nem megy! Nélkülem semmire se mennél. Nagy szív – könnyű kéz – nemes lélek.

Antonia – Nem csak a segítőd akarok lenni!

Antonius – De hát nem csak a segítőm vagy!

Kikacsint a szenátorokra.

Antonia (suttogva) – Ezek itt az hiszik színházat játszunk! Leköti őket?

Antonius – Csend van figyelnek ránk …

Antonia (hangosabban) – Mondd már ki a nevem!

Antonius – Mondjam a neved? Eddig mindig azt mondtad, nem fontos a név. Görög vagy római nevet akarsz?

Antonia – Nem kell választanom, van már nevem. És te pontosan tudod, mi az.

Antonius (halkan) – Hallod a csendet? Figyelnek.

Antonia – Én írjak csak a háttérben?

Antonius – Én adom a témát. Anélkül nehéz.

Antonia – Az igaz, de eddig nem nagyon éltünk meg belőle!

Antonius – Az talán az én hibám?

Antonia – Közös munka legyen valóban közös.

Antonius – Közös a bukás is.

Antonia – Nem akarok többet a háttérben!

Antonius – De miért változol? Miért akarsz változtatni? Vagy mi változunk?

Antonia – Miért beszélsz így?

Antonius – De hát szeretlek, te, nem veszed észre?

Antonia – Akkor miért vitázunk?

Antonius – Most színészek vagyunk.

Antonia – Nem színészkedni akarok, közös munkát akarok közös névvel!

Antonius – Jó, akkor drámázzunk az urak előtt, drámázzunk! A dráma bennünk van, de elfelejtettünk szeretni. Na, ezt fejtsük fel.

Antonia – Nem vagyok én varrónő.

Antonius – Átölelsz?

Antonia – Bármikor.

Antonius – Itt is?

Antonia – Itt is, de mondd ki a nevem!

Antonius – A csendes talán egy jó név?

Antonia – Csendes, csendes … valami más nyelven biztosan.

Antonius – Milyen idegesítő tud ez is lenni, jó sokszor tünedezünk el, majd jövünk valamivel vissza.

Antonius – Figyelnek ... légy színész, művész, nehéz lelkű, szép színész. Közös munka lesz!

Antonia – Név? A nevem?

Antonius – Csendesvíz? Máshogy, más nyelven?

Antonia – A nevemet akarom látni.

Antonius – Hiú beszéd, hiú ember hiú vágya, de legalább tudjuk, mit akarsz, végre nem mellébeszélsz.

Antonia – A diplomácia nem mellébeszélés.

Antonius – Hanem az igazság formálása kicsi hazugságokkal.

Antonia – Kompromisszum?

Antonius – Kompromisszum igen, mi lenne ha előttem nem bújnál végre mondatok mögé? Kompromisszum, diplomácia, okoskodás ... egyenlő becsomagolt hazugság.

Antonia – Becsomagolt hazugságok nélkül tudsz velem? Mert írni így lehet, felnézel a csillagos égboltra, látod. Ha együtt írunk, így kell egymásra néznünk, tudjuk, igaz a pillantás, igaz a szó.

Antonius – Ez lesz.

Antonia – Akkor a párbeszéd vége, megegyeztünk!

Antonius – Urak önök tanúi lehettek egy igazi író születésének! Társam vagy innentől hivatalosan, együtt írunk, hisz a dráma bennünk van.