Lynn Painter

JOBB

MINT

A

FILMEKEN

Kossuth Kiadó

Tartalom

P R O L Ó G U S

E L S Ő  F E J E Z E T

M Á S O D I K  F E J E Z E T

H A R M A D I K  F E J E Z E T

N E G Y E D I K  F E J E Z E T

Ö T Ö D I K  F E J E Z E T

H A T O D I K  F E J E Z E T

H E T E D I K  F E J E Z E T

N Y O L C A D I K  F E J E Z E T

K I L E N C E D I K  F E J E Z E T

T I Z E D I K  F E J E Z E T

T I Z E N E G Y E D I K  F E J E Z E T

T I Z E N K E T T E D I K  F E J E Z E T

T I Z E N H A R M A D I K  F E J E Z E T

T I Z E N N E G Y E D I K  F E J E Z E T

T I Z E N Ö T Ö D I K  F E J E Z E T

T I Z E N H A T O D I K  F E J E Z E T

T I Z E N H E T E D I K  F E J E Z E T

T I Z E N N Y O L C A D I K  F E J E Z E T

E P I L Ó G U S

W E S  É S  L I Z  Z E N E L I S T Á J A

K Ö S Z Ö N E T N Y I L V ÁN Í T Á S

Impresszum

Csodálatos anyukámnak, aki mindig a legnagyobb rajongóm és a legkeményebb kritikusom volt, és aki egyedül felelős azért, hogy bizalmatlan vagyok a cipőiparban dolgozó seggfejekkel szemben.

Köszönöm, hogy hagytad, hogy olvassak a takaró alatt, amikor aludnom kellett volna.

És persze szeretett apukámnak, aki látta a borítót, de végül nem olvashatta el a könyvet. Imádta volna a Stella’s-jelenetet, és emlékezett volna a ketchupra.

Nyugodj békében, Jerry Painter!

(1939. MÁjUS 17. – 2020. MÁjUS 18.)

P R O L Ó G U S

„Ez a lány is én vagyok…, aki itt áll egy fiú előtt, és arra kéri, hogy szeresse.”

– SZTÁROM A PÁROM

Még másodikos sem voltam, amikor Anya már megtanította nekem a randizás aranyszabályát.

Lehettem vagy hétéves, amikor egyszer rémálmom volt, és átmentem a szobájába. (Egy házméretű tücsök talán nem hangzik ijesztőnek, de amikor robothangon beszél, és tudja a nevedet, az elég rémisztő.) A Bridget Jones naplója ment a komód tetején álló dobozos tévében, és már egy egész hosszú részt megnéztem belőle, mire Anyának feltűnt, hogy az ágy végénél állok. Arról már lemaradt, hogy a finoman szólva sem „kisiskolás-kompatibilis” sztoritól megóvjon, ezért inkább együtt, összebújva néztük tovább a happy endig. De akkoriban valahogy nem fért a fejembe, Bridget miért pattintotta le a jóképű és sokkal cukibb pasit azért a két lábon járó unalomért. De tényleg, miért?

Na, igen, egyáltalán nem fogtam fel a film lényegét, és végem volt… Belezúgtam a playboyba. A mai napig fel tudom idézni anyám vaníliásparfüm-illatát, és hallom, ahogy egy mondattal visszaránt a valóságba, miközben a fürtjeimet birizgálja: „Szépséggel és trükközéssel csak ennyit lehet elérni, kicsikém. Ez pedig csak a felszín, ezért soha, de soha ne a rosszfiút válaszd.”

Ezután több száz hasonló pillanatot éltünk át, tulajdonképpen a romantikus filmek segítségével avatott be az életbe. Ez volt a mi közös anya-lánya programunk. Némi nassolnivalóval felszerelkezve nekidőltünk a párnának, és már kezdődött is a maratoni mozizás, csupa csókzáporos, romantikus, happy enddel végződő filmmel. Nekünk ez olyan volt, mint másoknak az ócska valóságshow-k.

Utólag visszagondolva, talán ezért is vágytam annyira a tökéletes szerelemre, amióta csak ki tudtam mondani a „szeretlek” szót.

Amikor Anya meghalt, rám hagyta a „boldogan éltek, míg meg nem haltak” mondatba vetett megingathatatlan hitét. Az én örökségem az a bizonyosság volt, hogy a szerelem mindent áthat, bármikor betoppanhat, és mindig megéri.

Mr. Tökéletessel (persze csakis a kedves, megbízható változattal) bárhol, bármikor összefuthatok.

Ezért voltam mindig készenlétben.

Csak idő kérdése, mikor jön el a nagy Ő.

E L S Ő  F E J E Z E T

„Ki garantálja, hogy tízévesen jól választ az ember?
Nem kell leragadni az elsőnél.”

– MINDENÜTT NŐ

Ez a nap is éppen olyan átlagosnak indult, mint a többi.

Ciciperverz, a macskám szőrgombócot hagyott a papucsomban, megégettem a fülem a hajvasalóval, és amikor kinyitottam az ajtót, hogy elinduljak a suliba, láttam, ahogy az a kedves, jóindulatú szomszéd srác az autóm motorháztetején terpeszkedik.

– Hé! – feltettem a napszemüveget, bevágtam magam mögött az ajtót, és rohantam felé (persze vigyáztam, nehogy összekoszoljam az új lapossarkúmat), míg végül szó szerint beleszaladtam. – Szállj le az autómról!

Wes lecsusszant a motorháztetőről, és színpadiasan feltartott kézzel adta a tudtomra, hogy ő teljesen ártatlan, bár az arcán ülő vigyorból egészen másra következtettem.

Mellesleg óvodás kora óta ismerem, hát ő aztán minden volt, csak ártatlan nem.

– Mi van a kezedben?

– Semmi. – Azzal a háta mögé dugta azt a bizonyos kezet. Bár az általános óta magasabb és férfiasabb jelenség lett, és hát dögös is, Wes valójában ugyanolyan infantilis volt, mint amikor egy petárdával „véletlenül” felgyújtotta anyámnál a rózsabokrot.

– Tisztára paranoiás vagy! – vetette oda.

Megálltam előtte, és szúrós tekintettel néztem rá. Wesnek kifejezett rosszfiús arca volt. Olyan, amin a sűrű, hosszú szempillákkal keretezett, sötét szeme (mert az élet kicsit sem igazságos) még akkor is beszédes volt, amikor a szája meg sem mozdult.

Elég volt felhúznia a szemöldökét, hogy tudjam, totál nevetségesnek tart. Többszöri, kellemesnek semmiképp nem mondható találkozás után már jól ismertem ezt a tekintetet: azt jelentette, hogy felméri a szitut, és valami újabb idiótasággal próbál felbosszantani. Amikor ilyen csillogó szemmel nézett rám, mint most is, pimasz tekintetéből azonnal tudtam, hogy vesztettem. Mert ez a pofátlan Wes mindig győzött.

Megböktem a mellkasát.

– Mi a fenét csináltál a kocsimmal?

– Semmit nem csináltam a kocsiddal, úgy egyébként.

– Úgy egyébként?

– Hűha. Vigyázz, még valami csúnyát mondasz, Buxbaum. – Idegesen néztem rá, mire ő gonoszan elvigyorodott, majd így szólt: – Ez jó poén volt, és tetszik a nagymamacipőd, de most mennem kell.

– Wes…

Megfordult, és úgy hagyott faképnél, mintha nem is hozzá beszéltem volna. Egyszerűen elsétált mellettem, egyenesen a házuk felé, azzal a laza és magabiztos járásával. A verandához érve kinyitotta a szúnyoghálós ajtót, és a válla fölött felém kiáltott:

– Szép napot, Liz!

Hát, baromi szép, köszi.

Kizárt, hogy őszintén kívánt volna nekem szép napot. Enyhe aggodalommal pillantottam az autómra, féltem, mi fogad, ha kinyitom az ajtót.

Wes Bennett-tel folyamatos és végeláthatatlan háborút vívtunk az utca végében található egyetlen szabad parkolóhelyért. Általában ő nyert, de csak azért, mert egy rohadék kis csaló volt. Viccesnek találta, hogy olyan nehéz tárgyakkal foglalta magának a helyet, amiket én meg sem bírtam mozdítani. Például vas piknikasztallal, teherautó-motorral vagy monster truck kerekekkel. Meg hasonlókkal.

(Bár ezeknek a furcsaságoknak már a környék Facebook-csoportjában is híre kelt – mondanom sem kell: apám is benne van ebben a csoportban –, és az öreg pletykafészkek nem győztek azon szörnyülködni az online térben, hogy valaki milyen otrombán viselkedik az ő békés lakóhelyükön, de arra egyikük sem vette a fáradságot, hogy beszóljon Wesnek, vagy leállítsa őt. Hol itt az igazság?)

Ám most az egyszer én ünnepeltem, mert tegnap az a zseniális ötletem támadt, hogy felhívjam a parkolótársaságot, miután Wes három egymást követő napra is otthagyja „A” parkolóhelyen a kocsiját. Omahában huszonnégy órás türelmi idő van érvényben, így a jó öreg Wesley kapott meglepiből egy szép kis büntetést.

Nem fogok hazudni, konkrétan örömtáncot lejtettem otthon a konyhában, amikor megláttam, hogy a közteres becsúsztatja a cédulát az ablaktörlője alá.

Mielőtt beszálltam volna az autómba, azért megnéztem mind a négy kereket. Becsatoltam a biztonsági övet, és akkor meghallottam Wes nevetését. Lehajtottam a fejem, hogy ránézzek az utasoldali ablakon keresztül, de csak annyit hallottam, hogy bevágja maga mögött az ajtót.

Aztán rájöttem, mit talált olyan mulatságosnak.

A parkolójegy a kocsim szélvédőjére volt ragasztva, pont középre, olyan vastag celluxréteggel, hogy nem is lehetett átlátni rajta. Jó sok réteg ragasztócsík, atombiztos csomagolás, minőségi megoldás. Kiszálltam, és elkezdtem körömmel felpiszkálni a ragasztószalagot, de tökéletesen le volt simítva.

Micsoda pöcsfej!

* * *

Miután egy borotvapenge segítségével lekapartam a szélvédőről a ragasztót, majd roppant fegyelmezetten, mély hasi légzéssel visszanyertem a belső békémet, a suli épületébe úgy léptem be, hogy közben a Bridget Jones filmzenéje szólt a fülemben. Tegnap nagyjából ezredszer is megnéztem, és most valamiért nagyon megérintett a zenéje. Amikor Mark Darcy a legutolsó jelenetben megcsókolja Bridgetet, és közben azt mondja, „Egy jó francot nem így!”, most is szédítően jónak tűnt, de közel sem lett volna olyan hatásos, ha nem Van Morrison Someone Like You című száma szól alatta.

Igen, elvetemült filmzenerajongó vagyok.

Ezt a dalt hallgattam, amikor végigmentem a suli folyosóján, átverekedve magam a tömegen. Azt szeretem a zenében – feltéve, ha jó hangosan szól egy csúcsszuper fülesből, márpedig az enyém első osztályú volt –, hogy segít elnyomni a világ zaját. Van Morrison hangjára úgy lebegtem keresztül a zsúfolt folyosókon, mintha csak valami filmben lettem volna, és teljesen megfeledkeztem a bennem tomboló, mérhetetlen dühről. A második emeleten lévő mosdó felé tartottam, ahol minden reggel találkoztunk Jocelynnel. A legjobb barátnőm állandóan elaludt, ritkán volt olyan nap, amikor nem éppen a szemceruzája után kutatott, még mielőtt becsengetnek.

– Liz, nagyon tetszik a ruhád. – Joss rám pillantott, ahogy beléptünk a mosdóba, majd elkezdte megigazítani a sminkjét egy fültisztító pálcával. Aztán elővett egy szempillaspirált, és végigsimította a szempilláját. – A virágminta annyira te vagy.

– Köszi! Odamentem a tükörhöz, és megfordultam, hogy megnézzem, nem gyűrődött-e be a vintage A vonalú ruhám a bugyimba, vagy valami hasonló égés. Két pomponlány elektromos cigiből fehér füstfelhőt eregetett mögöttünk, én pedig mindezt egy félmosollyal nyugtáztam.

– Próbálsz úgy öltözködni, mint a filmjeid főszereplői, vagy ez véletlen egybeesés? – kérdezte.

– Ne mondd, hogy a filmjeid. Úgy hangzik, mintha pornófüggő lennék, vagy ilyesmi.

– Tudod, hogy értem – mondta Joss, miközben szétválasztotta a szempilláit.

Pontosan tudtam, mire gondol. Gyakorlatilag minden este megnéztem anyám valamelyik kedvenc romantikus filmjét a halála után megörökölt DVD-gyűjteményből. Ilyenkor valahogy közelebb éreztem őt magamhoz; olyan volt, mintha egy apró darabkája ott lenne mellettem, és velem mozizna. Valószínűleg azért, mert régen is együtt néztük ezeket a filmeket. Sokszor. Rengetegszer.

De Jocelyn erről nem tudott. Egy utcában nőttünk fel, de csak másodikban lettünk igazán jó barátok, és bár tudta, hogy korábban meghalt az anyukám, mégsem beszéltünk róla soha. Mindig azt hitte, hogy a szerelem megszállottja vagyok, mert reménytelenül romantikusnak tartott. Soha nem javítottam ki.

– Megkérdezted apádat a végzősök piknikjéről? – nézett rám a tükörben, és tudtam, hogy meg fog haragudni. Őszintén szólva meglepett, hogy nem ez volt az első kérdése, amikor beléptem.

– Csak későn ért haza, miután már lefeküdtem. – Ez igaz volt, de Helenát is megkérdezhettem volna, ha nagyon akarom. – Majd ma beszélek vele.

– Hát persze. – Visszacsavarta a szempillaspirált, és betuszkolta a sminkes táskájába.

– De tényleg. Megígérem.

– Gyere. – Jocelyn bedugta a sminkes motyóját a hátizsákjába, és felkapta a kávéját. – Nem késhetek el irodalomról, különben igazolatlan órát kapok, és megígértem Kate-nek, hogy bedobok egy csomag rágót a szekrényébe.

Megigazítottam a vállamon a táskát, aztán belenéztem a tükörbe.

– Várj, elfelejtettem a rúzst.

– Arra már nincs idő.

– Rúzsozásra mindig van idő. – Kinyitottam az oldaltáskát, és elővettem az új kedvencemet, a Retrograde Redet. Arra az esetre (persze csekély esélyt látok rá), ha ma összefutnék Álmaim Netovábbjával az épületben, csábos legyen az ajkam. – Indulj el nyugodtan.

Elment, én pedig kirúzsoztam a számat. Így már jobb. Visszatettem a rúzst a táskámba, feltettem a fülest, és kiléptem a mosdóból. Rányomtam a „play” gombra, és átszellemülten hallgattam tovább a Bridget Jones zenéjét.

Amikor beértem az irodalomórára, a terem végébe sétáltam, leültem Joss és Laney Morgan közé, a fülest pedig eltettem.

– Mit írtál a nyolcadikra? – kérdezte Jocelyn, miközben szélsebesen jegyzetelt, hogy befejezze a házi feladatot. – Nem olvastam, fogalmam sincs, hogy Gatsby ingei miatt miért fakad sírva Daisy. Elővettem a feladatlapot, és hagytam, hogy Joss lemásolja a választ, de a tekintetem Laney-re siklott. Ha megkérdeznénk, a világon mindenki egyetértene abban, hogy gyönyörű csaj, ez vitathatatlan tény. Az orra imádnivalóan pisze, szerintem miatta van létjogosultsága a „hetyke” szónak. Nagy, kerek szeme olyan, mint a Disney-hercegnőké, szőke haja pedig mindig fényes és ápolt, mintha egy samponreklámból lépett volna elő.

Kár, hogy a lelke pont az ellentéte a megjelenésének.

Ki nem állhattam.

Oviban, a legelső napon üvöltve pfujolt rám, amikor eleredt az orrom vére, és heves mutogatásba kezdett, mire az egész csoport engem bámult, és látszott rajtuk, hogy undorodnak tőlem.

Harmadikban elmondta Dave Addlemannek, hogy a füzetem tele van neki írt szerelmes üzenetekkel. (Ez igaz volt ugyan, de hát nem ez volt a lényeg!) Ezek után Davidnek esze ágában sem volt kedves és gáláns hercegként viselkedni – ahogy én azt a filmek alapján elképzeltem –, onnantól totál idiótának nézett. Később, ötödikben, nem sokkal azután, hogy anyám meghalt, úgy alakult, hogy Laney mellett ültem az ebédlőben. Minden egyes nap elővette a rózsaszín uzsonnásdobozát, ami tele volt otthonról hozott finomságokkal, miközben én az ehetetlen menzakaját próbáltam magamba gyömöszölni.

Anyukája cuki, formára vágott szendvicseket, házi kekszet, szórócukorral díszített brownie-t, és mindenféle finomságot csomagolt neki, amivel csak boldoggá lehet tenni egy gyereket. Az a doboz tele volt szeretettel.

De a kis levélkéktől borultam ki igazán.

Nem volt olyan nap, hogy abból a pakkból ne került volna elő valamilyen kézzel írt, kedves üzenet az anyukájától. Vicces kis levelek, amelyeket Laney hangosan felolvasott a barátainak, a papír szélén mindig volt valamilyen aranyos kis rajz, és ha kíváncsi tekintetem a lap aljára tévedt, akkor a szépen ívelt betűkkel felírt „Szeretettel, Anya” feliratot és néhány szívecskét is elcsíptem belőle. Ilyenkor elöntött a szomorúság, és egy falat sem ment már le a torkomon.

A mai napig mindenki elbűvölőnek, okosnak és csinosnak tartotta Laney-t, de én tudtam az igazságot. Megjátszotta a kedvességet, és amióta az eszemet tudom, velem mindig undok volt. Valahányszor rám nézett, úgy tett, mintha valami lenne az arcomon, és egyszerre találná undorítónak és röhejesnek. A szép külső romlott belsőt takart, ám egy nap a világ többi része is látni fogja, amit én.

– Rágót? – Laney egy csomag mentolos rágót tartott a kezében, és felhúzta a szemöldökét.

– Köszi, nem kérek – motyogtam, és a tábla felé fordultam, amikor Mrs. Adams bejött, és bekérte a házi feladatokat. Előreadtuk a dolgozatainkat, és már kezdődött is az irodalomóra. Mindenki vadul jegyzetelt az iskolai laptopokon, Colton Sparks pedig felém biccentett a terem sarkából.

Elmosolyodtam, és lenéztem a gépemre. Colton aranyos fiú volt. Év elején durván két hétig találkozgattunk, dumáltunk, de semmi komoly. Ez tulajdonképpen az egész randizós múltamról elmondható: semmi komoly.

Két hét: ennyi volt a kapcsolataim átlagos hossza, már ha ezeket egyáltalán kapcsolatnak lehetett nevezni.

Általában az történt, hogy megláttam egy helyes srácot, hetekig ábrándoztam róla, és elképzeltem, hogy ő lesz a tökéletes lelki társam. A gimis párkapcsolatok elejére jellemző, ismerkedős időszak mindig reményteli. De két hét elteltével, még mielőtt komolyra fordult volna a dolog, mindig jött az undi. Minden bimbózó kapcsolat halálos ítélete.

Az „undi” definíciója: társkeresésben használatos kifejezés; arra a hirtelen fellépő, borzongató érzésre utal, amikor az embernek a romantikus kapcsolat kezdetén szinte azonnal el is megy a kedve az egésztől.

Joss szerint csak nézelődöm, de soha nem vásárolok semmit. És végül is igaza van. Meglehetősen rossz esélyekkel indultam neki a szalagavatónak emiatt a kéthetes „limit” miatt. Szerettem volna, ha egy olyan fiú lesz a partnerem, akitől elakad a lélegzetem és megdobban a szívem, de ki maradt egyáltalán az iskolában, akire még nem gondoltam potenciális jelöltként?

Joss személyében persze megvolt már a partnerem. De azért a legjobb barátnőmmel menni a bálba egyértelműen lúzerségnek számít. Tudtam, hogy jól fogjuk érezni magunkat, előtte együtt vacsoráztunk Kate-tel és Cassidyvel, akik a baráti társaságunk legviccesebb tagjai, de a bál mégiscsak a gimis romantika csúcspontja. Amikor emlékkönyvbe illő módon kéri egy srác, hogy legyek a báli partnere, amikor megtalálom a tökéletes estélyit, majd szóhoz sem jutok, miután megpillantom magam a tükörben, és amikor elcsattan az első csók a giccses diszkógömb alatt.

Az Andrew McCarthy és Molly Ringwald főszereplésével készült Álmodj rózsaszínt című film összes szarsága.

Sajnos inkább arról volt szó, hogy pár barátnő előbb beül egy cukrászdába, majd elmegy a gimibe, ott kényszeredetten csacsog és jópofizik, miközben azok, akiknek van párjuk, a suli egy rejtett zugában nyalják-falják egymást.

Tudtam, hogy Jocelyn ezt soha nem fogja megérteni. Szerinte a szalagavató nem nagy ügy, csak egy középiskolai bál, amire kiöltözik az ember. Kiröhögne, ha bevallanám, hogy csalódott vagyok. Már az is bosszantotta, hogy folyton lepattintottam, amikor ruhát akart vásárolni, de valahogy soha nem volt hozzá kedvem.

Soha.

Pittyent egyet a telefonom.

Joss: NAGY HÍREM VAN.

Ránéztem, de úgy tűnt, éppen ezerrel figyeli, mit magyaráz Mrs. Adams. A tanárnőre pillantottam, mielőtt válaszoltam volna: KI VELE!

Joss: KATE-TŐL KAPTAM SMS-BEN.

Én: SZÓVAL SIMÁN LEHET, HOGY KAMU. VÁGOM.

Megszólalt a csengő, úgyhogy összeszedtem a cuccaimat, és gyorsan bedobtam a táskámba.

Jocelynnel együtt a szekrények felé tartottunk, amikor így szólt:

– Mielőtt elmondanám, meg kell ígérned, hogy nem fogod felhúzni magad a teljes sztoritól.

– Ó, istenem. – A gyomrom összerándult, és csak ennyit kérdeztem: – Mégis mi folyik itt?

Befordultunk a nyugati szárnyba, és mielőtt még Jossra néztem volna, megpillantottam Őt.

Michael Young?

Atyaég! Teljesen lefagytam.

– Aaaa, na, most figyelj – mondta Joss, de én rá se hederítettem.

A többiek nekem jöttek, aztán kikerültek, mert lecövekeltem a folyosón, és csak bámultam magam elé. Ugyanúgy nézett ki, csak magasabb, vállasabb és vonzóbb volt (ha ezt egyáltalán lehetett fokozni). Gyermekkori szerelmem lassított felvételben mozgott, apró kék madarak röpködtek és csiripeltek a feje körül, miközben aranyszőke haját összekócolta a friss szellő.

Szerintem egy pillanatra kihagyott a szívverésem is.

Michael az utca végén lakott, és amikor kicsik voltunk, odavoltam érte. Gyakorlatilag amióta az eszemet tudtam, szerelmes voltam belé. Mindig is tetszett. Okos volt, kedves és… Nem is tudom…, finomabb lelkű, mint a többi srác. A környékbeli gyerekekkel (velem, Wesszel, a sarkon lakó Potter fiúkkal és Jocelynnel) játszott, és mindig ugyanazt csináltuk: bújócskáztunk, fogócskáztunk, fociztunk, becsöngettünk vadidegen házakba, és mielőtt kinyitották volna az ajtót, elszaladtunk, meg ilyenek. De míg Wes és Potterék szerettek sarat dobálni a hajamba, mert élvezték, hogy sikoltozom, addig Michaelt sokkal jobban érdekelték a falevelek és az olvasás. Soha nem társult melléjük ezekben a szemétkedős játékokban.

A fejemben elölről indult Van Morrisontól a Someone Like You dallama.

I’ve been searchin’ a long time

For someone exactly like you{1}

Homokszínű nadrágot és csinos fekete inget viselt. Ez az az öltözet, amelyről látszik, hogy tudja, mi áll jól neki, de különösebben nem érdekli a divat. Sűrű, szőke frizurája nagyjából ugyanazt a lazaságot tükrözte, amit a ruházata. Kíváncsi voltam, milyen lehet az illata.

Mármint a hajának, nem a ruhájának.

Biztosan megérezte, hogy zaklató van a közelében, mert a lassított felvétel véget ért, a madarak eltűntek, ő pedig egyenesen a szemembe nézett.

– Liz?

Örültem, hogy reggel még feltettem azt a Retrograde Redet. Szerintem az univerzum már akkor tudta, hogy összefutok Michaellel, és mindent elkövetett, hogy vállalhatóan nézzek ki.

{1} „Már régóta keresek valakit, / aki olyan, mint te.”