Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

I.

II.

III.

IV.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Knut Hamsun

ÉHSÉG

fordította:
Ritoók Emma

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-925-7 EPUB
ISBN 978-963-559-926-4 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

A mű eredeti címe:
Sult

első kiadás: 1892.
az elektronikus változat az 1928. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító
Pérely Imre (1898 – 1944) Fény és árnyék
című metszete részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I.

Akkor történt, amikor ott csavarogtam és éheztem Krisztiániában, ebben a különös városban, amelyből senki sem kerül ki anélkül, hogy bélyege rajta ne maradjon…

Ébren feküdtem padlásszobámban és hallottam, amint egy óra alattam egymásután hatszor ütött; egészen világos volt már és a lépcsőkön megkezdődött a fel-alá szaladgálás. Lent az ajtó mellett, ahol szobám a „Reggeli Újság” régi számaival volt kárpitozva, tisztán el lehetett olvasni a világitótorony igazgatójának egy tudósítását és kissé balra tőle Fabian Olsen pék frissen sült kenyerének vastag, dagadó betűs hirdetését.

Mihelyt kinyitottam a szemem, régi szokásom szerint azon kezdtem gondolkodni, hogy van-e ma valami, aminek előre örülhetnék. Kissé szűkösen éltem mostanában; az ingóságaim közül egyik a másik után vándorolt el a „nagybácsihoz”, ideges és türelmetlen kezdtem lenni és néhányszor egy-egy napig már ágyban is kellett maradnom, annyira szédültem. Néha-néha, mikor a szerencse kedvezett, valamelyik lapnál öt koronát kaptam egy tárcáért.

Mind jobban világosodott és én nyugodtan folytathattam a hirdetések olvasását lent az ajtó mellett; még az ösztövér, vigyorgó betűket is meg tudtam különböztetni, amelyekből megtudtam, hogy „halotti ruha és szemfedő Andersen kisasszonynál jobbra a kapu mellett” kapható. Ez jó ideig foglalkoztatott s csak, amikor hallottam, hogy az óra nyolcat üt odalent, keltem fel és kezdtem el öltözködni.

Felnyitottam az ablakot és kinéztem. Onnan, ahol állottam, egy ruhaszáritókötélre és széles mezőre nyílt kilátás; messze kint egy leégett kovácsműhely omladéka hevert és néhány munkás dolgozott az eltakarításán. Könyökömre támaszkodtam az ablakban és a levegőbe bámultam. Ma bizonyosan felhőtlen lesz az ég. Az ősz itt volt, a gyöngéd, hűvös évszak, amelyben minden szint változtat, mielőtt elmúlik. A zaj már megkezdődött az utcán és engem is csábított; ez az üres szoba, amelynek padlója minden rá nehezedő lépésnél meghajlott, olyan volt, mint valami eresztékeiben szétmálló, borzalmas koporsó; nem volt rendes zárja az ajtónak és kályha sem volt ebben az odúban; harisnyában szoktam aludni, hogy reggelig kissé megszáradjon rajtam. Egyetlen mulatságom egy kis vörös hintaszék volt, ebben szoktam estenként ülni, ábrándozni és mindenfélére gondolni. Ha nagy szél fujt s lent az ajtókat kinyitották, mindenféle különös sivítás hangzott fel a padlódeszkák közül és a falakon át, s a „Reggeli Újság” arasznyi széles hasadásokat kapott az ajtó mellett.

Felemelkedtem és az ágy mellett levő szegletben egy összekötött csomagból valami reggelifélét kezdtem keresgélni, de nem találtam semmit és visszamentem az ablakhoz. Isten tudja, gondoltam, hogy érdemes-e még egyszer valami állás után nézni? Ez a sok visszautasítás, ezek a félígéretek, a világos „nem”-ek, annyi felvillanó és újra megcsalt reménykedés, az új kísérletek, amelyek mindig a semmibe vesztek, minden bátorságomat megölték. Utoljára számlakihordó állást kerestem, de már megelőztek, aztán meg nem is tudtam az ötven korona biztosítékot előteremteni. Mindig volt valami akadály. A tűzoltóságnál is jelentkeztem. Ott állottunk az előcsarnokban, vagy félszáz ember, jól kidüllesztve a mellünket, hogy hatalmas és rendkívül merész férfiaknak lássunk. Egy meghatalmazott járt körbe, hogy megnézze a pályázókat, megtapogatta a karjukat és kérdezett egyet-mást; mellettem csak elment, a fejét rázva és azt mondta, hogy a szemüvegem miatt előre is ki vagyok zárva. újra jelentkeztem szemüveg nélkül, összeráncolt szemöldökkel álltam ott és olyan élesen igyekeztem tekinteni, mint egy késpenge, de ő megint csak elment mellettem és mosolygott – megismert. A legnagyobb baj az volt, hogy a ruhám egészen megkopott, alig folyamodhattam ilyen külsővel tisztességes állásra.

Milyen meredeken és rohamosan ment lefelé az életem egy idő óta! Végre annyira ki voltam fosztva mindenemből, hogy még egy fésűm sem maradt vagy legalább egy könyvem, hogy olvashattam volna, ha nagyon is szomorú voltam. Egész nyáron át a temetőbe vagy a kastély kertjébe jártam, ott ültem, cikkeket írogatva a lapoknak; egyik hasábot a másik után róttam a legkülönbözőbb témákról, nyugtalan agyam különös gondolatai, szeszélyei, ötletei szerint; kétségbeesésemben a legképtelenebb tárgyakat választottam ki, amelyeken hosszú ideig és nagy fáradtsággal dolgoztam és amelyeket sohasem fogadtak el. Mihelyt bevégeztem, egy másikra vetettem magam, a szerkesztők visszautasítása sem csüggesztett el; mindig újra bizakodtam, hogy egyszer mégis csak sikerülnie kell. És csakugyan, néha olyan szerencsém volt, hogy valami jót írtam és egy délutáni munkám öt koronát jövedelmezett.

Újra felemelkedtem az ablakkönyöklőről, a mosdóasztalhoz mentem és egy kis vizet dörzsöltem a térdemnél a nadrágomra, hogy feketébbnek és újabbnak látszódjék. Mikor ezt elintéztem, szokásom szerint papirost és ceruzát tettem a zsebembe és kimentem. Nagyon halkan osontam le a lépcsőn, hogy fel ne ébresszem a háziasszonyom figyelmét; már pár nappal ezelőtt lejárt a házbérem és nem volt semmim a következő hónap kifizetésére.

Kilenc óra volt. Kocsizörgés és hangok zaja töltötte meg a levegőt: a reggel óriási kórusa, amelybe a gyalogjárók léptei és a kocsisok ostorának pattogása vegyült. Ez a hangos mozgalom mindenfelől azonnal felvillanyozott és percről-percre vidámabb lettem. Eszemben sem volt többé, hogy csak a friss levegő miatt akarjam reggeli sétámat megtenni. Mi szüksége volt az én tüdőmnek a levegőre? Erős voltam, mint egy óriás és meg tudtam egy szekeret állitani a vállammal. Különös, gyöngéd hangulat, a vidám gondtalanság érzése fogott el; odaadóan kezdtem az embereket figyelni, akikkel találkoztam, vagy akik mellettem elmentek, olvasgattam a falakra ragasztott hirdetéseket, viszonoztam egy tekintetet, amelyet az elhaladó omnibuszról vetettek felém, minden csekélységnek a hatását beszívtam magamba, minden véletlent elfogadtam, ami az utamat keresztezte és továbbtűnt.

Csak valami ennivalója volna az embernek ilyen ragyogó napon! A tiszta reggel hatása egészen a hatalmába kerített, szinte féktelen jókedv fogott el és minden ok nélkül halkan énekelni kezdtem örömömben. A hentesbolt előtt egy asszony állott kosárral a karján és az ebédre való kolbászokon tanakodott; amikor elmentem mellette, megfordult és rám nézett. Egyetlen foga volt elől a szájában. Amilyen ideges és minden benyomásra érzékeny lettem az utóbbi napokban, az asszony arca azonnal visszataszítóan hatott rám; a hosszú sárga fog, mint valami kis ujj, állott ki az állkapcsából és kolbászok tekintettek rám a szeméből, amint rám nézett. Azonnal elvesztettem az étvágyamat s a gyomrom émelyegni kezdett. Mikor a Bazárhoz értem, a kúthoz mentem egy kis vizet inni; felnéztem – a Megváltótemplom toronyórája tízet mutatott.

Tovább mentem az utcákon; semmire sem gondolva, járkáltam össze-vissza, minden ok nélkül megálltam egy szegleten, befordultam egy mellékutcába, anélkül, hogy valami dolgom lett volna ott. Gondtalanul csavarogtam a vidám reggelen, felszabadultan ringatóztam fel-alá a többi boldog ember között; a levegő könnyű és átlátszó volt és lelkem nem homályosította semmi árnyék.

Már vagy tíz perc óta állandóan egy öreg, sánta ember ment előttem. Egy nagy bugyrot vitt az egyik kezében, minden tagjával előre igyekezett, egész erejéből dolgozott, hogy tovább jusson. Hallottam, hogy szuszogott az erőlködéstől és eszembe jutott, hogy segíthetnék a csomagját vinni; de mégsem siettem jobban, hogy utolérjem. Fent a vámnál Hans Paulival találkoztam; köszönt és elsietett mellettem. Micsoda sürgős dolga lehetett? Eszemben sem volt, hogy egy korona kölcsönért megállítsam és legközelebb vissza fogom küldeni azt az ágytakarót, amit pár héttel ezelőtt kértem tőle. Csak egy kicsit lélegzethez jussak, mindjárt nem leszek az az ember, aki egy takaróval adós marad; talán már ma megkezdhetnék egy cikket „A jövő bűnei”-ről vagy „Az akarat szabadságáról“, vagy akármi más, megírásra érdemes tárgyról, amivel legalább is tíz koronát kereshetnék… A cikk gondolata mindjárt megfogott, egyszerre átjárt a vágy, hogy azonnal hozzáfogjak és duzzadó gondolataimat kimerítsem; valami jó helyet keresek magamnak a kastélykertben és addig nem nyugszom, míg az egészet meg nem írtam.

De az öreg nyomorék még mindig éppen olyan rángatódzó mozdulatokkal ment előttem az utcán. Végre izgatni kezdett, hogy folytonosan ezt a szerencsétlent kellett magam előtt látnom. Az utazása sehogy sem akart bevégződni, talán éppen arra a helyre igyekezett, ahová én és most majd az egész úton a szemem előtt marad. Izgatottságomban azt képzeltem, hogy minden keresztutcánál lassabban megy egy kicsit, mintha arra várna, hogy melyik irányba fogok fordulni, aztán megint a levegőbe lendítette csomagját és minden erejét megfeszítve, igyekezett elébem jutni. Míg így tovább mentünk s én ezt az összenyomorodott lényt néztem magam előtt, éreztem, hogy mindig több keserűség gyűl bennem össze ellene; éreztem, hogyan tapodja szét percről percre boldog hangulatomat és húzza le magához a tiszta, szép reggelt a rútságba, mint valami nagy, ugráló bogár, amely erőszakkal akar magának helyet kiverekedni a világban és az egész utat le akarja foglalni. Mikor a domb tetejére értem, nem bírtam tovább tűrni a dolgot; megállottam egy kirakat előtt, hogy azalatt alkalma legyen odább menni. Mikor pár perc múlva újra megindultam, az ember megint előttem volt; ő is megállott. Minden meggondolás nélkül három-négy dühös lépést tettem, utolértem és ráütöttem a vállára.

Azonnal megállt. Mind a ketten egymásra bámultunk.

– Egy shillingecskét tejre! – mondta végre és féloldalt hajtotta a fejét.

Vagy úgy? Szépen vagyunk. Keresgéltem a zsebemben és azt mondtam:

– Tejre, hogyne. Hm. Csakhogy a mai világban szűken állunk pénz dolgában és nem tudom, hogy csakugyan olyan rossz helyzetben van-e.

– Tegnap ettem utoljára Drammenben, – mondta az ember, – nincs egy örém sem és eddig nem kaptam munkát.

– Hát mesterember?

– Igen, tűcsináló vagyok.

– Micsoda?

– Tűcsináló. De cipőt is tudok foltozni.

– Az már más, – mondtam. – Várjon itt egypár percig, hozok egy kis aprópénzt, egypár örét.

Csaknem futva mentem le az utcán; tudtam, hogy az egyik házban a második emeleten zálogház van, de eddig még nem jártam ott. Mikor a kapu alá értem, hirtelen lehúztam a mellényemet, összehajtogattam és a hónom alá vettem; azután felsiettem a lépcsőn és bekopogtam a zálogos ajtaján. Köszöntem s az asztalra dobtam a mellényt.

– Másfél korona, – mondta az ember.

– Jó, jó, köszönöm. Ha nem lenne nagyon szűk, természetesen nem hoztam volna ide.

Felvettem a pénzt és a zálogcédulát s visszafelé indultam. Tulajdonképpen kitűnő ötlet volt ez a mellényügy; még annyi pénzem is marad, hogy pompásan megreggelizhetek, estig pedig kész lehet a tanulmányom „A jövő bűnei”-ről. Abban a nyomban megint barátságosabbnak láttam az életet és igyekeztem vissza az emberemhez, hogy megszabaduljak tőle.

– Kérem, itt van, – mondtam. – Örülök, hogy hozzám fordult legelőször.

Az ember elvette a pénzt és elkezdett tetőtől talpig méregetni. Mit bámult úgy rám? Mintha különösen a nadrágom térdét vizsgálgatta volna, én pedig hamar megunom az ilyen szemtelenséget. Talán azt képzelte ez a semmirekellő, hogy csakugyan olyan szegény vagyok, mint amilyennek külsőleg látszom? Hát nem most akarok éppen egy cikket írni, amelyik tíz koronát ér? Különben sem féltem egy cseppet sem a jövőtől, elég sokféle vasat vertem a sikerhez. Mi köze egy vadidegen embernek hozzá, ha ilyen ragyogó napon egypár shilling borravalót dobok is ki? De a tekintete bosszantott és elhatároztam, hogy mielőtt tovább megyek, rendreutasítom. Könnyedén vállat vontam és így szóltam:

– Jó ember, úgy látszik, magának az a rossz szokása van, hogy más embernek a térdére bámul, ha egy koronát kap tőle.

Hátra hajtotta fejét egészen a falig és kitátotta a száját. Erősen dolgozott az esze koldus koponyája mögött, bizonyosan azt gondolta, hogy bolonddá akarom tenni és visszanyújtotta a pénzt.

A kövezetre toppantottam és szitkozódni kezdtem, hogy tartsa meg. Csak nem képzeli, hogy hiába szaladgáltam ennyit. Ha jól meggondolom, talán tartozom is neki ezzel a koronával, talán eszembe jutott valami régi adósságom és tudja meg, hogy tisztességes ember előtt áll, aki a körme hegyéig becsületes. Röviden, a pénz az övé! Sohse köszönje, örülök, hogy megtehettem. Isten áldja.

Tovább mentem. Végre megszabadultam nyomorék, gyötrő szellememtől és zavartalanul magam lehettem. Megint lementem az utcára és megálltam egy élelmiszerbolt előtt. A kirakat tele volt csemegével és elhatároztam, hogy bemegyek s valamit viszek az útra magammal.

– Egy darab sajtot és zsemlét kérek, – mondtam a félkoronást az asztalra dobva.

– Sajtot és zsemlét az egészért? – kérdezte az asszony gúnyosan, anélkül, hogy rám tekintene.

– Igen, az egész ötven öréért, – feleltem zavartalanul.

Megkaptam a holmit, végtelen udvariasan köszöntem a vén, kövér asszonynak és nyílegyenesen tartottam fel a dombnak a kastélykertbe. Találtam egy elhagyott padot és mohón kezdtem rágni az ennivalómat. Nagyon jól esett; régen-régen nem volt ilyen pompás étkezésem és lassankint olyanforma bágyadt nyugalom fogott el, mint amilyet hosszú sírás után érez az ember. Bátorságom erősen nőni kezdett; nem találtam többé kielégítőnek olyan egyszerű és közönséges dologról írni cikket, mint „A jövő bűnei”, amit különben akárki kitalálhat vagy elolvashat a világtörténelemből; éreztem, hogy a legnagyobb erőfeszítésre is képes vagyok, hogy minden akadályt le tudok győzni és elhatároztam, hogy egy egész tanulmányt fogok írni három szakaszban „A filozófiai megismerés”-ről. Természetesen nem fogom elmulasztani az alkalmat, hogy Kantnak néhány szofizmáját össze ne törjem… Mikor azonban az íróeszközeimet elő akartam venni, felfedeztem, hogy nincs ceruzám; ez a zálogházban maradt a mellényzsebembe rejtve.

Istenem, minden a világon ellenem fordul. Egypárat káromkodtam, aztán felálltam a padról és sétálni kezdtem az utakon. Mindenütt nagy csend volt; messze a királyné nyári lakánál gyerekleányok tologatták a kis kocsikat, különben nem lehetett embert látni. Az egész lelkem csupa keserűség volt és dühösen szaladgáltam a pad előtt fel-alá. Milyen visszásság kínoz minden oldalról! Szabad egy háromfejezetes tanulmánynak zátonyra jutnia olyan semmiség miatt, hogy nincs egy rongyos ceruza a zsebemben? Hátha elmennék újra a zálogoshoz és visszakérném a ceruzámat? Még mindig maradna elég időm egy jó darab megírására, mielőtt a sétálók elözönlik a parkot. Pedig olyan sok függött ettől a tanulmánytól, „A filozófiai megismerés”-től, ki tudja, talán sok embernek a boldogsága is! Talán sok fiatal embernek lehet még segítségére, – gondoltam magamban. Ha jól megfontolom, lehet, hogy nem is támadom meg Kantot; hiszen ezt könnyen kikerülhetem, csak egy kis kitérést kell tennem az idő és tér kérdésénél; de már Renanért nem vállalok felelősséget, az öreg pap Renanért… Mindenesetre most azonban az a legfontosabb, hogy ennyi és ennyi hasábos cikket kell írnom; a ki nem fizetett házbér, a háziasszony kérdő tekintete, ha reggelenkint találkoztam vele a lépcsőn, egész napon át kínozott és még a legvidámabb óráimban is, amikor egyetlen sötét gondolat sem zavart, fel szokott bennem merülni. Ennek véget kellett vetnem. Gyorsan elhagytam a parkot, hogy a zálogostól visszahozzam a ceruzámat.

A kastélydombról lejövet találkoztam két hölggyel, akiket siettemben elhagytam. De amikor elmentem mellettük, az egyiknek a karját megérintettem; felnéztem rá, kerek, kissé sápadt arca volt. Egyszerre elpirult és különösen megszépült, nem tudom, miért; talán valamelyik járókelőtől hallott egy szót, talán csak egy csendes gondolat futott át benne. Vagy talán azért, mert véletlenül megérintettem a karját? Telt melle néhányszor hevesen felemelkedik és kezével görcsösen szorongatja napernyője nyelét. Mi történt vele?

Megállottam és újra elbocsátottam őket magam előtt; nem tudtam volna tovább menni ebben a pillanatban, olyan különösen hatott rám az egész. Nagyon izgatott lelki állapotban voltam, bosszankodtam magamra a ceruza elfelejtése miatt és ez a sok evés reggel éhgyomorra egészen felhevített. Egyszerre csak különös irányt vettek gondolataim egy hirtelen ötlet hatása alatt; különös vágy fogott el, hogy megijesszem azt a hölgyet, utána menjek és valami módon belekössek. újra utolértem őket és amikor elhagytam, hirtelen visszafordulva, szemtől szembe állottam vele, hogy megfigyelhessem. Ott álltam egyenesen a szemébe nézve és abban a pillanatban egy nevet találtam ki, amit azelőtt sohasem hallottam, egy sikló, ideges hangzókból álló nevet: Ylajali. Mikor már egészen előttem állt, még jobban kiegyenesedtem és hatásos hangon így szóltam:

– Kisasszony, elveszti a könyvét.

Hallottam, milyen vadul ver a szívem, míg beszéltem.

– A könyvem? – fordult a másik hölgyhöz. És tovább ment.

A gonoszság csak erősödött bennem és követtem őket. Nagyon jól tudtam abban a pillanatban, hogy ostoba csínyt követek el, anélkül, hogy ellene tudtam volna állni; zavart lelki állapotom magával ragadt és a legőrültebb ötleteket suttogta fülembe, amiket egymásután mind meghallgattam. Mit sem használt, akármennyit ismételtem magamban, hogy hülyeségeket csinálok, bután fintorgattam az arcomat a hölgyek háta mögött és vadul köhögtem, valahányszor elmentem mellettük. Amint aztán lassan, mindig pár lépésnyivel előttük, tovább mentem és tekintetét a hátamon éreztem, önkénytelenül meghajoltam a szégyentől, hogy ilyen tolakodó voltam. Lassankint csodálatos érzésem keletkezett: mintha messze volnék innen, valahol másutt; valami ingadozó tudatom volt róla, hogy nem én magam vagyok az, aki itt a járdán összegörnyedve tovább megy.

Néhány perc múlva a hölgyek a Pascha könyvkereskedéséhez értek, de én már az első kirakatnál megállottam és amikor elmentek mellettem, elébe álltam az egyiknek és ismételtem:

– Kisasszony, elveszti a könyvét.

– De hát miféle könyvet? – kérdezte ijedten. – Érted te, hogy miféle könyvről beszél?

És megállott. Kegyetlenül gyönyörködtem zavarában, az az ijedt zavar a tekintetében elragadott. Nem tudta felfogni, mit akarok ezzel a kis, erőszakolt megszólítással; nem volt könyv nála, még csak egy könyvnek a lapja sem és mégis keresgélni kezdett a zsebében, néhányszor megnézte a nyitott tenyerét, megfordította a fejét és maga mögé nézett a járdán; látszott, hogy kis, finom agyát képtelenül megerőltette, hogy kitalálja, milyen könyvről beszélek. Az arcszíne megváltozott, a legkülönbözőbb kifejezések váltakoztak rajta és hallhatóan lélegzett; még a ruháján levő gombok is mintha rám meredtek volna, mint egy sor megrémült szem.

– Ne törődjél vele, – mondta a kisérő hölgy és karjánál fogva kezdte tovább húzni; – hiszen részeg; hát nem látod, hogy ez az ember részeg.

Bármilyen idegennek éreztem magam saját magam előtt, teljesen hatalmában valami láthatatlan befolyásnak, semmi sem történt körülöttem, amit világosan észre ne vettem volna. Egy nagy fekete kutya szaladt át az utcán, el a bokrok előtt a Tivoli felé, keskeny nyakörve volt talmiezüstből. Fentebb az utcán ablak nyílt ki a második emeleten, egy leány hajolt ki felgyűrt ruhaujjakkal és elkezdte az üveget kívülről tisztitani. Semmi sem kerülte el a figyelmemet, teljesen tisztán gondolkoztam és magamnál voltam, sőt minden dolog olyan ragyogó világossággal ömlött belém, mintha hirtelen éles fény vett volna körül. Mind a két hölgynek sötétkék szárny volt a kalapján és skót selyemszalag a nyakukban. Akkor jutott eszembe, hogy testvérek lehetnek.

Befordultak és a Cisler zeneműkereskedése előtt állva, beszélgetni kezdtek. Én is megálltam. Azután mind a ketten megfordultak, visszamentek ugyanazon az úton, ahonnan jöttek, megint elmentek mellettem, az Egyetem-utca szegletén betértek és egyenesen a Szent Olaf-térre tartottak. Ezalatt folytonosan a sarkukban voltam, amennyire csak lehetett. Egyszer visszanéztek és félig ijedt, félig kíváncsi pillantást vetettek felém; nem látszott bosszankodás az arcukon és nem húzták össze a szemöldöküket. Ez az elnézés kellemetlenkedésem iránt megszégyenített és lesütöttem a szemem. Nem akartam tovább alkalmatlankodni nekik, csak hálából szerettem volna követni őket a tekintetemmel, hogy ne veszítsem el szemem elől, míg valahová betérnek és eltűnnek.

A második számnál, egy nagy, négyemeletes ház előtt, még egyszer visszanéztek, azután bementek a kapu alá. Hozzátámaszkodtam a szökőkút mellett egy gázlámpa-oszlophoz és hallgatództam, míg lépéseik a második emeleten el nem hangzottak. Ott hagytam a lámpát és felnéztem a házra. És akkor valami különös eset történt. A függöny megmozdul odafent, egy pillanat múlva kinyílik az ablak, egy fej hajlik ki és két rendkívüli szem tekintete nyugszik rajtam. „Ylajali!“ mondtam félhangon és éreztem, hogy elveresedem. Miért nem kiált segítségért? Miért nem ragadja meg az egyik virágcserepet, hogy a fejemre dobja, vagy miért nem küld ki valakit, hogy elkergessen? Mind a ketten ott álltunk egymás szemébe nézve, mozdulatlanul; eltelik egy perc; gondolatok repülnek át az ablak és az utca között, de egy szó sem hangzik. Megfordul, én megrázkódom, gyenge ütés remeg át a szívemen; egy vállat látok, amely megfordul, egy hátat, amely eltűnik a szobában. Ez a lassú távozás az ablaktól, a váll mozdulatának ez a hangsúlyozása úgy érintett, mint egy bólintás; vérem beszívta ezt a finom üdvözlést és abban a pillanatban csodálatos vidámság fogott el. Végre megfordultam és lementem az utcán.

Nem mertem visszanézni és nem tudtam meg, vajon nem jött-e újra az ablakhoz; minél többször fontolgattam meg ezt a kérdést, annál nyugtalanabb lettem. Valószínűleg ott áll ebben a pillanatban az ablaknál és figyelmesen kiséri minden mozdulatomat; lehetetlen volt kiállni ezt a gondolatot, hogy az embert így hátulról megfigyelik. Kihúztam magam, amennyire csak tudtam és tovább mentem; de a lábam rángatózni kezdett és a járásom bizonytalanná vált, mert akarattal szépnek szerettem volna mutatni. Hogy nyugodtnak és közönyösnek látszódjam, a karomat gondatlanul kezdtem lóbálni, a járdára köptem és a levegőbe emeltem az orrom; de semmi sem segített. Folytonosan tarkómon éreztem az üldöző tekintetet és a hideg végigfutott a hátamon. Végre bemenekültem egy mellékutcába és megindultam, hogy a ceruzámat visszaszerezzem.

Minden nehézség nélkül megkaptam. A zálogos maga hozta el a mellényt és kérte, hogy kutassam ki valamennyi zsebét. Egypár zálogcédulát is találtam benne, ezeket is magamhoz vettem és megköszöntem a jó ember szívességét, akit percről percre megnyerőbbnek találtam és emiatt egyszerre nagyon fontosnak éreztem, hogy jó benyomást hagyjak magam után. Egy lépést tettem az ajtó felé, aztán újra visszafordultam az asztalhoz, mintha elfelejtettem volna valamit; úgy éreztem, hogy valami magyarázattal tartozom, valami felvilágositással és elkezdtem halkan dúdolni, hogy felkeltsem a figyelmét. A ceruzát a kezembe fogva, felemeltem előtte a levegőbe.

– Eszembe sem jutott volna, – mondtam, – hogy ilyen hosszú utat tegyek meg egy ceruzáért; de ennek egészen más, egészen különös oka van. Akármilyen jelentéktelennek látszik, egyszerűen ez a ceruzadarab segített a sikerhez, úgyszólván ez teremtette meg helyemet a világban…

Nem mondtam többet. Az ember egészen oda jött az asztalhoz.

– Igazán? – felelt és kíváncsian nézett rám.

– Ezzel a ceruzával, – folytattam hidegvérrel, – ezzel írtam meg három kötetes tanulmányomat „A filozófiai megismerés”-ről. Nem hallott róla beszélni?

Azt felelte, hogy mintha hallotta volna ezt a címet emlegetni.

– Nos, hát azt a könyvet én írtam! Így hát nem csodálkozhat rajta, ha minden áron vissza akartam szerezni ezt a kis ceruzavéget; nagyon értékes dolog előttem, szinte nem is dolog, hanem egy kis barát. Különben nagyon hálás vagyok a szívességéért és nem fogom elfelejteni – igen, igen, nem fogok róla megfelejtkezni; az én szavam nem levegő, én már ilyen ember vagyok és ön meg is érdemli. Isten vele.

Olyan léptekkel és tartással mentem az ajtóig, mintha akárkit be tudnék protezsálni valami magas állásba. Az udvarias zálogos kétszer is meghajlott, míg távoztam és én is visszafordultam még egyszer isten önnel-t mondani.

A lépcsőn egy asszonnyal találkoztam, aki táskát cipelt a kezében. Riadtan húzódott oldalt, hogy helyet adjon, amikor látta, milyen hetykén jövök lefelé és önkénytelenül a zsebembe nyúltam, hogy valamit adjak neki; de semmit sem találtam benne és ez megint elkedvetlenített, a nyakamat behúzva mentem el mellette. Nemsokára hallottam, hogy ő is azon az ajtón kopogott; acélsodrony háló volt rajta és felismertem azt a zörgő hangot, amit az ember kopogtatására adott.

A nap delelőn állott, tizenkét óra lehetett. A város kezdett mozgolódni, közeledett a séta ideje és köszönő és nevető emberek hullámzottak fel s alá a Karl Johan-utcán. Oldalamhoz szorítottam a könyökömet, összehúztam magam és észrevétlenül osontam el néhány ismerős mellett, akik az egyetem szegletén állottak, hogy a járókelőket nézegessék. Gondolataimba elmerülve, mentem újra fel a dombon a kastély felé.

Milyen vidáman és könnyedén hordták ezek az emberek a fejüket, – valamennyien, akikkel találkoztam és milyen gondtalanul siklottak át az életen, mint egy tánctermen! Nem volt aggodalom egyetlen tekintetben sem, nem volt teher a vállakon, talán még egy borús gondolat, egy kis titkolt fájdalom sem homályosította el ezeket a vidám lelkeket. Én pedig, aki olyan közel megyek el mellettük, fiatalon és alig kifejlődve, én már jóformán el is felejtettem, milyen a boldogság! Addig bíbelődtem ezzel a gondolattal, míg úgy éreztem, hogy kegyetlen igazságtalanságot követ el velem a sors. Miért bántak velem az utolsó hónapok olyan kíméletlenül? Nem találtam meg többé könnyű hangulatomat és minden oldalról a legképtelenebb bosszúságok értek. Nem ülhettem le kedvemre egy padra vagy nem tehettem két lépéssel tovább a lábamat, anélkül, hogy kicsinyes jelentéktelen véletlenek, nyomorult apróságok ne zavarták volna meg gondolataimat és ne szórták volna szét minden lelki erőmet minden világtáj felé. Egy kutya, amint előttem elszaladt, egy sárga rózsa valamelyik sétáló úr gomblyukában, már felzaklatták a gondolataimat és hosszú ideig foglalkoztattak. Mi bajom volt tulajdonképpen? Talán az úr keze ért el? De miért éppen engem? Miért nem inkább valakit Dél-Amerikában, ha már meg kellett lenni. Minél tovább fontolgattam a dolgot, annál érthetetlenebb lett, hogy miért kell éppen nekem az isteni kegyelem szeszélyének próbakövéül szolgálnom. Mégis csak különös eljárás ez, amely az egész világot átugorja, hogy éppen engem érjen utol; itt lenne például mindjárt Pascha antikvár-könyvkereskedő vagy Hennechen gőzhajó-bizományos is.

Ezt az ügyet fontolgatva, járkáltam tovább és nem tudtam megszabadulni ettől a gondolattól; igen súlyos ellenvetéseket találtam az úr önkénye ellen, aki mindenkinek a bűnéért engem büntet. Hiába találtam egy magányos padot, ahol leültem, tovább is izgatott ez a kérdés és megakadályozta, hogy bármi másra gondoljak. Attól a májusi naptól kezdve, amikor viszontagságaim megkezdődtek, világosan követni tudtam magamban valami lassan növekvő gyengeséget, mintha túlságosan kimerültem volna ahhoz, hogy magamat vezessem és oda kormányozzam, ahova akarom; valami romboló kis féreg behatolt a bensőmbe és egészen üressé vájt. Hát hogyha istennek éppen az a célja, hogy teljesen tönkre tegyen? Felugrottam és a pad előtt járkálni kezdtem.

Egész lényem a kínszenvedés legnagyobb fokáig jutott; még a karom is annyira fájt, hogy alig tudtam a szokott helyzetben tartani. Utolsó, nehéz étkezésemnek is kezdtem érezni a kellemetlen hatását, s a túlságos jóllakottságtól felhevültem, gyorsan sétáltam fel-alá a pad előtt, anélkül, hogy felpillantanék; a körülöttem jövő-menők, mint árnyak, siklottak el mellettem. Végre két úr elfoglalta a padomat, szivarra gyújtottak és hangosan beszélgetni kezdtek; ez újra felbosszantott és meg akartam szólítani őket, de mégis csak hátat fordítottam és a park másik oldalán kerestem egy padot; itt ültem le.

Az istenre való gondolás megint foglalkoztatni kezdett. Azt találtam, egyáltalában nem igazolható eljárás, hogy valahányszor állást kerestem, mindig közbelépett és megzavarta az egészet, pedig hiszen csak a mindennapi kenyér megadását kértem! Azt már megfigyeltem, hogy mikor egy ideig éhezem, mintha az agyvelőm lassankint kiszivárogna a fejemből, a koponyám üres marad. A fejem könnyű és súlytalan lesz ilyenkor, nem is érzem a vállaim között és azt hiszem, túlságosan nagyra nyitott szemmel meredek rá az emberekre.

Ott ültem a padon és míg mindezt újra meg újra átgondoltam, növekvő keserűség fogott el isten ellen állandó üldözése miatt. Ha azt gondolta, hogy közelebb visz önmagához és jobb emberré tesz azzal, ha kínoz és egyik sikertelenséget a másik után dobja utamba, akkor biztosíthatom, hogy nagyon csalódik. És csaknem könnyezve a dacosságtól, néztem fel abba a magasságba, hogy lelkem csendjében ezt egyszer mindenkorra megmondjam neki.

Gyermekkori tanulásomnak részletei jutottak eszembe, a biblia stílusa, hangja zümmögött a fülembe s halkan beszélni kezdtem magamban, míg fejemet gúnyosan oldalt hajlítottam. Miért aggodalmaskodom én, hogy mit fogok enni, mit fogok inni és mivel fogom megtölteni azt a nyomorúságos féregtanyát, amit földi testnek neveznek? Nem gondoskodik-e mennyei atyám rólam, mint az égi madarakról és nem tüntetett-e ki kegyelmével, hogy kezét kinyújtotta felém? Isten ujjával belenyúlt az ideghálózatomba és lassan, gyöngén összezavarta a szálakat. És isten visszavonta az ujját és íme, rostok és finom idegvégződések maradtak ujja végén a szálakból. És nyitott seb maradt az ujja után, isten ujja után és megsebesült a lelkem ujjának súlyától. De isten, miután megérintett ujjával, békén hagyott és semmi gonoszat nem küldött reám. Hanem békében utamra engedett, utamra engedett a nyitott sebbel. És semmi rossz nem származott reám istentől, aki az örökkévaló Ur…

Zenefoszlányokat hozott át a szél az egyetem parkjából, így hát már két óra is elmúlt. Elővettem papírjaimat, hogy megpróbáljak valamit írni és ezekkel együtt a borbély bérletkönyve is kiesett a zsebemből. Felnyitottam és megolvastam a cédulákat, még hat maradt meg. Hála istennek, gondoltam önkénytelenül, még egy néhány hétig legalább borotválkozhatom és tisztességes külsővel jelenhetek meg! Ez a kis vagyon, ami még megmaradt, mindjárt jobb kedvre hangolt; gondosan kisimítottam a lapokat és jól eltettem a zsebembe.

De írni nem tudtam. Néhány sor sikerült csak s aztán nem jutott semmi az eszembe; a gondolataim máshol jártak és képtelen voltam összeszedni magam valami nagyobb erőfeszítésre. Minden dolog hatott rám, mind szórakozottá tett, minden, amit láttam, új benyomást hozott. Legyek és kis szúnyogok ültek ragadósan a papírra és zavartak az írásban; rájuk fújtam, hogy elrepítsem őket, mindig erősebben és erősebben fújtam, teljesen hiába. A kis bestiák hátra támaszkodtak, megnehezítették magukat és ellenállottak, hogy vékony kis lábuk szinte belegörbült. Lehetetlen volt elmozdítani őket a helyükről. Mindig találtak valamit, amibe megkapaszkodhassanak, megvetették a sarkukat egy vesszőbe vagy a papír egy szálába és rendületlenül ott maradtak, míg csak jónak nem látták, hogy maguktól elrepüljenek.

Egy darabig ezek a kis haszontalan állatok foglalkoztattak; keresztbe vetettem a lábamat és jó ideig nyugodtan szemléltem őket. De egyszerre néhány éles klarinéthang a ligetből új irányba lökte gondolataimat. Elkedvetlenedve, hogy nem tudtam cikkemet befejezni, újra zsebre dugtam papírjaimat és hátra támaszkodtam a padon. Ebben a pillanatban oly tiszta volt az agyam, hogy a legelvontabb gondolatokat minden fáradtság nélkül végig tudtam gondolni. Igy, ebben a félfekvő helyzetben, tekintetem végigfutott mellemen és lábamon és észrevettem, hogy milyen rezzenő mozgásokat tesz a lábam minden érverésnél. Félig felültem, hogy lenézzek a lábamra és abban a pillanatban fantasztikus, idegen érzelem fogott el, amilyet még sohasem éreztem; finom, csodálatos lökés futott át az idegeimen, mintha fény remegett volna át rajtuk. Amint tekintetem a cipőmre esett, úgy éreztem magam, mintha régi jó ismerőssel találkoztam volna vagy mintha egy elszakított tagomat kaptam volna vissza megint; az újra felismerés boldogsága remegett át érzékeimen, könnyek tolultak a szemembe: olyan különös érzés volt, mintha a cipőm viszontlátása halkan zengő hangként jönne felém. Gyöngeség! mondtam szigorúan magamnak és összeszorítottam az öklömet; gyöngeség! ismételtem. Bolonddá teszem magam ezekkel a nevetséges érzelmekkel, tudatosan bolonddá; nagyon szigorúan beszéltem magammal és összehúztam a szemem, hogy a könnyek ki ne csorduljanak. Mintha sohasem láttam volna a cipőmet, úgy tanulmányozom a külsejét, a mimikáját, ha a lábam mozgatni kezdem, tanulmányozom a formáját és az elhasznált felsőbőrt, észreveszem, hogy ráncai és kikopott varrásai kifejezően néznek rám, úgy szólván egyéni arcra találok bennük. A saját lényemből ment át valami ebbe a cipőbe, mintha felém lélegzenék, lihegő magam része volna…