Nógrádi Gábor

ALEX HÉT NAPJA

MÓRA KÖNYVKIADÓ

Sorozatterv: RITTER OTTÓ

MÁSODIK, FELÚJÍTOTT KIADÁS

Az elektronikus kiadvány megjelenését támogatta a Magyar Kultúráért Alapítvány

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének vagy bármely részének a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása, másolása, egyéb engedélyköteles felhasználása – beleértve a kiadvány digitalizálását és ily módon történő többszörözését, nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos!

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti webáruházunkban:

www.mora.hu

© Nógrádi Gábor, 2012, 2022

© Móra Könyvkiadó

Móra Könyvkiadó

1950 óta családtag

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

ISBN 978 963 603 101 5 (epub)

ISBN 978 963 603 102 2 (mobi)

Kiadja a Móra Könyvkiadó Zrt.,

Janikovszky János elnök-vezérigazgató

Felelős szerkesztő: Dóka Péter

Elektronikus változat: Farkas István

Móra Könyvkiadó Zrt., Budapest, 2021

E-mail: mora@mora.hu • Honlap: www.mora.hu

Beninek, Bencének és Sacinak

Látom, mintha ma történt volna, és nem két hónapja.

Nem jól látom persze, mert bőgtem, mint az állat, de azért látom.

A húgom, Luca (márciusban volt ötéves az édes) a hosszú, sárga pólójában üldögélt a háztetőn. Ez a sárga póló volt a kedvence. Tőlem kapta a szülinapjára. Néha ebben is aludt. Akkor éjszaka is ebben aludt. Aztán reggel meglovagolta a tető gerincét a kis hülye. Hét vagy nyolc méter magasan, a kémény közelében tette le a körteseggét, mint akinek ott bérelt helye van.

Elöl, a póló mellrészén zseb volt. Anya varrta, mert Luca oda zsebet akart. Egy pólóra! Ebből is látszik, hogy a húgom hangyányit lökött. A zseben barna kutya vigyorgott zöld mezőbe festve. Naná hogy Foltos volt az! Virított a két világos folt az oldalán, mint két szem! Azt én festettem. Elég jól rajzoltam mindig, meg régen szerettem is csinálni, de egyébként nem érdekel.

Luca oldalán lógott a piros tasekja, szíja átvetve a nyakán. Taseknak neveztük, pedig csak egy ovis táska. Abban hordta a kincseit. A tasektól sose vált meg. Nagyitól kapta a névnapjára tavaly. Aztán nagyi meghalt. Éjszaka az ágya mellé kellett tenni az éjjeliszekrényre. Luca nem aludt el, ha nem volt ott.

Lehet, hogy a húgicám tényleg sose volt teljesen komplett?

Bár így lenne!

Nyugodtabb volnék.

De nem így van.

Húgicám hosszú, göndör vörösesszőke haja rendetlenül kanyargott összevissza a nyakán meg a vállán. Mint egy horrorfilmben a szörny szájából, füléből kitekergő vékony kígyók.

Még a reggeli hajtépés előtt mászott ki a tetőre. A fésülését neveztük hajtépésnek, mert folyton rángatta a fejét, ha anya nekiugrott a hajának. „Ne! Ne! Fáj! – kiabálta. – Nem akarom!”

Én javasoltam, hogy nyírjuk kopaszra. Akkor nem lesz gond. Erre persze anya kiabálni kezdett, hogy egy tizennégy éves hogy mondhat folyton hülyeségeket. Mintha nem tudná, hogy nem gondolom egészen komolyan. Csak egy kicsit. De azért normálisra levágathattuk volna. Luca is ezt akarta. Apa is. Anya persze nem. Mert neki gyerekkorában le kellett nyírni. A sulijában egy fiú megtetvesedett, és anya haja is tele lett serkével.

Folyton azt nyomta Lucának azon a magas, hisztis hangján, hogy: „Majd meglátod, milyen csodálatos lesz, ha a szép hajad a derekadig ér!” Naná hogy az ő haja vállig sem ért! Utált bajlódni vele. Meg sajnálta a fodrászra a pénzt. Felnőttek. Gratulálok!

Luca néha megrázta a fejét, hogy a hajtincse elmozduljon a szeme elől, de egyébként nyugodtan ült a tetőgerincen. Ült, és harsogva énekelte a kutyás dalt. Azt a kutyás dalt, amit apától tanult néhány más barom nóta mellett. „Kis kutya, nagy kutya nem ugat hiába, / van nekem szeretőm Szeged városába’…”

Neki szeretője! Azt se tudja, hogy csinálják a gyereket!

A sarkával ütötte a ritmust a sötétvörös cserepeken. A sárga póló a térdéig ért. A papucsa már akkor leesett a lábáról, amikor kimászott a tetőablakon. Az egyik belecsúszott az ereszcsatornába, a másik meg lepottyant a ház mellé.

Luca énekelt és grimaszolt. Szeretett grimaszolni. Ezt is tőlem koppintotta. Én grimaszoltam neki mindig, amikor kisebb volt, hogy röhögjön. De ő a tetőn nem olyan játékosan grimaszolt, mint én. Nem úgy, hogy vágok egy torz pofát a vigyorért. Inkább olyan lett néha az arca, mint a kiscsajé az Ördögűzőben. Rémisztő.

Néha a lent hadonászó, kiabáló emberekre pillantott. De csak úgy nézte őket, mint aki nem is látja, amit néz. Ismerem ezt a nézést. Én is szoktam így nézni, ha nem vagyok ott. Vagyis ott vagyok, de mégse. Nagyon erős a képzeletem. Ha valamit elképzelek, már ott is termek képzeletemben. És ami itt van, az mind eltűnik.

Az emberek a kertben meg a kerítésen túl hadonásztak és kiabáltak, hogy azonnal jöjjön le, meg ilyesmi. Nem értem a felnőtteket. Ha egy gyerek akar valamit, ők meg mást akarnak, felesleges üvöltözni. A gyerek azért se csinálja. Luca meg még úgy se! Sőt!

Persze a kiabálók nem ismerték Lucát. És már elfelejtették, milyen volt, amikor ők is hülyegyerekek voltak.

Néhányan megpróbáltak felmenni a tetőre belülről. Mert csak onnan lehet. A belső falépcsőn, ami az előszobából nyílik, meg a padlásfeljárón. De Luca bezárta a padlásfeljáró ajtaját. Vagyis elhúzta a reteszét. Ha meg is hülyül, marad még esze. Amennyi kell.

Az emberek jöttek ki a házból, és kiabáltak, hogy a padlásfeljáró be van zárva. Voltak vagy öten, és mindegyik elüvöltötte külön. Ezt utálom. A felnőttek imádják elmondani, amiről azt hiszik, csak ők tudják. Hír, baleset, szerencsétlenség, az nekik mindegy. Mondják, amit hallottak, láttak. És rettentő boldogok, ha a másik tőlük hallja először. Pletykabuzik. Baromság!

Anya nem ment be a házba a többiekkel. Mi tudtuk, hogy Luca bezárta a padlásajtót. Mi már megpróbáltuk kinyitni, amikor Luca a reggelinél földre sodorta a tányért, és a kis tasekjával felrohant a lépcsőn, mert megmondtam neki, hogy Foltos haldoklik. Anya futott utána, meg én is, de a húgicám lecsapta a padlásajtót, és elhúzta a reteszt. Próbáltuk nyitni, meg dörömböltünk. Meg kiabáltunk a kis hülyének. Aztán kijöttünk a kertbe, mert meghallottuk a zajongást. Az emberek rikácsoltak az utcán, és néztek felfelé.

Mi is néztünk felfelé. És megláttuk Lucát a tetőgerincen. Láttuk, hogy bármikor megcsúszhat és lezuhanhat. Ha pedig lezuhan, akkor neki vége. Meg nekem is.

Akkor kapott el a sírógörcs. Pedig én nem szoktam sírni. Amikor nagyon kell, akkor is csak titokban. A paplan alatt vagy a klotyón. De ott is halkan. A számra szorítom a kezemet, úgy. Mikor apa megpofozott, akkor se sírtam. De most nem bírtam abbahagyni. Levetettem magam a földre Foltos mellé, és zokogtam, hörögtem, fulladoztam. Alig kaptam levegőt. Tökre bepánikoltam.

Anya is bőgött. Kicsit odébb állt a kék virágos ruhájában, és sírás közben kiáltozott:

– Luca! Luca! Kislányom! Gyere le! Gyere le! Le fogsz esni!

Apát már hívta mobilon. Biztos az ágyból ugrasztotta ki. „Az ügyvéd úr kilenckor még alszik. Vagy azzal a ribivel hetyeg.” Anya mondta így a ribancot. Fél óra, míg ideér. A „ribi” nem a városban lakik.

Luca megint rákezdte a kutyázást. Ahogy felpillantottam, hirtelen úgy látszott, magasabban van, mint volt. Biztos a könnyeim miatt. A könnycsepp úgy működhet, mint egy nagyító. Torzít, de nagyít. Fizikából is jó vagyok. Csak Amperrel utáljuk egymást. Mikor brahiból rátettem Csibukra a két drótot kísérlet közben, Amper kizavart, hogy veszélyforrás vagyok. Ja! Majd agyonütöm Csibukot tizenöt volttal! Gratulálok!

Luca kábé a fenyőfánk csúcsával egy szinten üldögélt.

Tudom, hogy szemétség, de hirtelen arra gondoltam, mennyire pattanna fel egy labda, ha leesne onnan. Szóval, hogy mekkorát ugrik, ha hét-nyolc méterről leejtjük. Milyen magasra? Két méterre? Háromra? És mi lesz Lucával, ha megcsúszik? Ez is fizika.

Fura, hogy az ember mindenfélére gondolhat, miközben nem gondolkodik, mert éppen bőg. Piszokságokat is gondolhat. Erre mondják a felnőttek selypegve, hogy: „Nem illik, kisfiam! Nem illik!” Mintha a gondolatoknak lehetne parancsolni! Talán a felnőttek nem gondolnak szemét dolgokat? De mennyire hogy! Csak nem beszélnek róla. Esetleg a pszichológusukkal, ha van rá pénzük.

Nem bírtam abbahagyni a bömbölést. Pedig biztosan oltári ronda vagyok ilyenkor.

Mindenkit csúnyít a sírás. Ha a lányok tudnák, milyen undormányul tudnak kinézni, mikor bőgnek, leszoknának róla.

Megpróbáltam elfojtani, de ahogy ránéztem Foltosra, megint kirobbant belőlem.

Foltos rettenetes állapotban feküdt mellettem. Tök vén kutyának nézett ki. Senki idegen nem hitte volna el, hogy hétfőn még egy édi kis kölyök volt. Tenyérnyi foltokban kihullott a szőre, és a csupasz helyeken barna foltokkal és gennyedző sebhelyekkel volt tele. Máshol a bőre ráncos volt, mint egy vénember arca, vagy egy kiszáradt kígyó. Kirajzolódtak a csontjai, a bordái. A mellkasa meg-megrezzent a gyönge szívveréstől. Görcsbe rándult a teste. Kapkodta a levegőt. Szemén fehér homály volt. Szája széle felgyűrődött, és sötétsárga fogai kimeredtek, mintha vicsorított volna. De nem vicsorított. Ahhoz már nem volt benne erő. A nyála csordogált, a szája habzott.

Lucának éles, kislányos a hangja. Biztosan messzire hallatszott a „Kis kutya, nagy kutya”.

„Kis kutya, nagy kutya nem ugat hiába, / van nekem szeretőm Szeged városába’, / Szeged híres város, Tápéval határos, / ott lakik a babám, kivel leszek páros.”

Iszonyúan dühös voltam. Miközben a kertben fetrengtem és zokogtam Foltos meg-megránduló teste mellett, majd felrobbantam. Mért ezt az idiótaságot énekli? Egyáltalán: miért énekel? De ha már énekel, mert bekattant, mért éppen ezt?

A kis hülye már akkor sem értett belőle semmit, amikor apától megtanulta. Persze apa elmagyarázta vacsora közben, mert ő imád „elmagyarázni”.

– A szeretőm az, akit szeretek. Akivel csókolózom, meg etyepetye.

– Etyepetye? Az mi? – kérdezte Luca.

– Nehogy már elkezdd neki! – sipított közbe anya, mert ismerte apát meg a „szexuális szabadosságát”, ahogy nevezte. – Még csak az kell, hogy az óvodában elmesélje!

– Nyugi már, jó? Tanuljon a gyerek! – mondta apa, és nagy levegőt vett. – Etyepetye azt jelenti, hogy megölelgeti egymást két szerető szív.

Majd lenyeltem a villát, úgy nyerítettem.

– „Megölelgeti egymást két szerető szív”? Na, nehogy már! Dugnak, oszt kész!

– Kisfiam! Kisfiam! – nyirvogott megint anyám. Aztán apára nézett. – Látod? Mert ilyen nótákat tanítasz a gyereknek!

– Mi az, hogy dugnak? – kérdezte Luca.

– Majd egyszer elmondom – mondta apa, és azzal a vészjóslóan kimeresztett szemével rám villantott, ahogy szokott. „Eszednél vagy, kisfiam? Vagy észre térítselek?”

Nem akartam balhét. Ettem tovább. Felnőttek! Mindent fenyegetéssel meg pofozkodással akarnak elintézni. Aztán csodálkoznak, ha a suliban is megy a dirr-durr.

Szóval Luca úgy énekelte a háztetőn a „Kis kutya, nagy kutyá”-t, hogy fel se fogta.

Egyébként minden dal meg népdal a dugásról szól. Papa mondta. De legalábbis a smaciról meg más etyepetyéről. Csak meg kell érteni. Mi másról szólnának? „Nyílik a rózsa”? Egy fenét! Nyílik, ja! De nem a rózsa! Ezt egyszer megbeszéltük Papával, míg élt, mert vele lehetett beszélni ilyenekről.

De Lucát most nem érdekelték sem a szavak, sem a jelentésük. De a magasság meg a lent ordítozók sem. Csak egyvalami érdekelte.

Hirtelen abbahagyta a danolászást, és lekiabált:

– Ha Foltos meghal, leugrom!

És megismételte:

– Ha Foltos meghal, leugrom!

Tudtam, hogy nekem kiabál. Ha Foltos kinyuvad, az miattam történik. És ezt rajtam kívül egyedül Luca tudta.

SZEPTEMBER 8.

Minden azzal kezdődött, hogy szeptember nyolcadikán, hétfőn reggel nyolc óra előtt öt perccel a sarkon nem balra fordultam, hanem jobbra.

Már megfigyeltem, hogy egy apró ökörség mindent meg tud változtatni az életben.

A karambolok többsége például azért történik, mert valaki két másodpercig nem figyel. Hátrafordul a kocsiban, hogy rászóljon a hülye kölykére. Egy, kettő… Vagy lát egy jó cicis csajt a járdán. Egy, kettő… Vagy lelép az úttestre, és nem néz körül. Egy, kettő…

Az iskola úgy kétszáz lépésre, balra terpeszkedett citromsárgán a fekete vaskerítés mögött. Nyáron mázolták be.

Nem tudom, minek kellett befesteni. Ha felrobbantják, megspórolják a festéket. Vannak ilyen ötleteim. Ezeken jókat nevetek magamban. Szerintem humorosak.

Két szint, tizenhat tanterem, hat vécé, négyszázhuszonöt diák. Közülük kétszázharminc lány.

A többi fiú.

Egy kicsit megálltam a sarkon. Autók jöttek jobbról, balról, elölről, hátulról… Mindenki rohan, mint a veszett egér.

Hova? – kérdezem én. Hova?

Álldogáltam egy pillanatig vagy kettőig, aztán jobbra fordultam.

Nem tudom, miért. Sose lógtam a suliból.

Ismertem másokat, akik lógtak: Bödét, a büdöset, meg Porit, vagyis Porszékit, aki hetedikben osztályt ismételt. De egyáltalán nem rajongtam értük. Nem tudom, miért fordultam jobbra.

Minden mindegy volt. Úgy éreztem, minden le van szarva. Magasról. Kikapcsoltam a telómat. Nem vagyok jelen.

Apa este elment. Előző este. Szóval vasárnap este. Összecsomagolt és elment. Két bőröndbe csomagolt. A két nagy bőröndbe. Még eszembe is jutott, hogy ha elviszi a két nagy bőröndöt, akkor mivel megyünk jövő nyáron Spanyolországba. Mert be volt ígérve a tenger meg a bikaviadal. Miután az idén nem mentünk az Adriára, pedig az is be volt ígérve.

Ígéret az mindig van, zsákkal.

Nem mentünk az Adriára, mert apának dolga volt. Én tudtam, mi a dolga, de anya akkor még nem tudta. Egy rövid, fekete hajú lány volt a dolga. Láttam őket a Rózsa utcában július hatodikán, kedden délután, mikor kijöttek egy keskeny kapun. Rózsa utca hat. Csinos lány volt. Sötétvörös póló, fekete nadrág. Csinosabb volt, mint anya. Naná! Anya már öreg. Vagyis nem öreg, mert harminckilenc éves. Csak már nem fiatal. Plusz két gyerek. Véletlenül láttam őket, nem leskelődtem. A kis hülye Csibukhoz mentem át megbuherálni a gépét. Mindig csinál valami baromságot, ami miatt összedől a rendszer. Szerintem csak szívat, mert egyedül van otthon. Nincs testvére se.

Apa nem tudhatta, hogy éppen arra megyek.

Először apa kocsiját vettem észre. Már messziről. Sötétzöld Saab. Ott állt egy kapu előtt. Rögtön megismertem. Láttam a rendszámát. „Mért áll ez ott?” – gondoltam. Aztán kijöttek a kapun. A kocsi mellett a lány lábujjhegyre állva apa felé fordult. Nem láthattak. Megálltam a másik oldalon egy kisteherautó mögött, amire rakodtak. A vezetőfülke ablakán át láttam, ahogy a lány meg apa csókolóztak. Vagyis hosszan megcsókolták egymást. „Mint két szerető szív.”

Azt hiszem, nagyon bambán állhattam. Biztos még a szám is nyitva maradt. Kiskölyök korom óta mindig nyitva marad, ha valamire nagyon rábámulok, vagy nagyon meglepődöm. Egyszer, talán öt-hat évesen szaladtam a parkban a hintához, és hirtelen megláttam valakit. Az árnyékban állt a fa mellett. Kint volt a fütyije. Kint meredezett. Ma már tudom, hogy szatírának hívják, aki mutogatja a farkát. Vagy szatírnak? Mindegy. Akkor persze még nem értettem, mi történik. Csak láttam, hogy kint van a fütyije. Megtorpantam. Akkor bambulhattam úgy el, mint a teherautó mögött.

– Mi van, öcsi? Mit állsz ott, mint fasz a fürdőben?

Az egyik rakodó szólt hozzám ilyen kedvesen. De lehet, hogy a teherautó sofőrje volt.

Szívesen mondtam volna neki, hogy akkor te állsz a gőzfürdőben, faszikám, de nagy a kockázat, ha beindul a gyagya izomagya. Az atlétatrikójából kilátszott a szőrös melle. Csíkos ellenzős sapkát viselt, amilyet az öregebb focidrukkerek hordanak, ha hűvös van, és fázik a tök kopasz fejük.

– Miért? – kérdeztem. – Tilos itt állni?

Mindig féltem egy kicsit az ilyen pofázós idegen férfiaktól. Olyankor mindig kisgyerek leszek, akit meg akarnak verni. Féltem tőlük, és utáltam őket. Mégis pimasz lettem valamitől, amennyire lehetett.

A kis dagadék felém mozdult, és előrelökte a mellét, mint aki ijesztgetni akar.

– Ne nyúlj a kocsimhoz, mert eltöröm a kezed, te!

Szó nélkül továbbindultam.

Barom!

Apa meg a rövid, fekete hajú lány már nem álltak a kapu előtt. A Saab se volt ott.

Otthon vacsora közben figyeltem, hogy látszik-e apán valami. De csak jobb kedvű volt, mint máskor. Viccelődött, és ugratta anyát. Anyának ez persze tetszett. Vihorászott. Tetszett, hogy „az ügyvéd úr” nem olyan mogorván lapátolja be a zabát, mint szokta.

Apa észrevette, hogy figyelem.

– Mi van, kisfiam? Mit kukkolsz? Van valami az arcomon? Vagy tetszem?

– Nem – mondtam, mert tényleg nem tetszett.

Aztán nyáron nem láttam többet a lányt. De tudtam, mikor találkoznak, mert aznap apa többet viccelt.

Hát ez volt az a dolga, ami miatt nem mentünk a tengerhez. És így, hogy elvitte a két bőröndöt, jövő nyáron se megyünk, az már tuti.

Befordultam jobbra, arra van a park meg a stadion is, ahova a focimeccsekre jártunk. Régebben apa gyakran kivitt a meccsre. De már két-három éve nem. Egyszer sem. Vajon mióta etyepetyézik azzal a lánnyal? Egy éve? Két éve? A csókolózás miatt arra is gondoltam, hogy nem csak az a rövid, fekete hajú volt mint dolog. Az irodában a titkárnője egyszer kijött a mosdóból, és megigazította a harisnyáját. Láttam. Úgy igazította meg, hogy feltűrte a szoknyáját. Nem tudta, hogy közben bejöttem. Amíg ő kint volt, bejöttem. Ültem a sarokban, a kerek állófogas mellett, az árnyékban. Vártam apára. Mert azt mondta a telefonba, hogy az előszobában várjam meg, míg végez. Néztem a titkárnő combját. Nagyon jó volt nézni. Meg érezni, hogy kemény leszek.

Hirtelen észrevette, hogy figyelem. Elengedte a szoknyáját.

– Hoppá, Alex! Te itt? – Aztán elnevette magát, míg visszaült az íróasztalához. – Kiesik a szemed! Tiszta apád vagy!

Nagyon elvörösödhettem, mert még nagyobbat nevetett.

Tudom, mit akart mondani azzal, hogy tisztára apám vagyok. Azt, hogy ugyanúgy érdekel a szex. Csak azt nem tudom, hogy apának ő is volt egy dolga, vagy nem volt. Szerintem volt. Az ilyet én meglátom.

De anya tegnapig nem látott semmit.

Ebéd után kipróbáltam egy új rajzprogramot. Luca nyúzta az agyamat, hogy menjek ki vele az udvarra focizni, mert tudja, hogy a foci a másik istenem. De most rajzolni volt kedvem.

– Ha békén hagysz egy órát, utána kimegyek veled – mondtam.

– Így görbülj meg? – kérdezte Luca, és mutatta az ujjával.

– Igen – mondtam, csak hogy hagyjon már békén. Majd kitalálok valamit, gondoltam, ha még sincs kedvem vele labdázni. Nem nagy öröm a foci egy öt és fél éves kislánnyal.

Éppen befejeztem egy csillagközi romboló rajzolását (én terveztem, én találtam ki), amikor meghallottam anya sírását.

Azt tudtam, hogy bementek a szobájukba aludni vagy etyepetyézni egy kicsit, mint minden vasárnap délután. Ilyenkor csendben kellett lennünk. Régebben mi is aludtunk ilyenkor. Vagy nem. Egyszer belestem a kulcslyukon. Voltam vagy tízéves. Tudni akartam, mit csinálnak pontosan. De nem láttam semmit, csak a ruhákat a széken. Hülye kulcslyuk!

De miért sír anya? Ilyenkor nem szokott.

Aztán meghallottam őket.

Nem volt nehéz meghallani. Egyre hangosabban veszekedtek.

– Úristen! Hogy lehetsz ilyen szemét? – Ez anya hangja volt.

– Lehetne halkabban? – kérdezte apa.

– És mióta? Mióta hazudsz nekem? Én itthon várlak, te meg nem tudom, hányszor, hol és kivel! Istenem! Már évek óta, mi?

– Na, ezért nem mondtam el eddig. Tudtam, hogy cirkuszolni fogsz.

– Mért? Mit gondoltál? Mit kellene csinálnom? Boldogan ugrándozni, hogy a férjem megcsal? Nem hiszem el! Nem hiszem el! És ki az? A kis titkárnőd, mi? Virágocska!

Apa meg anya eddig is gyakran balhéztak, ha nem is vasárnap délután. Néha, ahogy mondani szokás, száz forinton kaptak össze. Néha csak egy filmen, egy ételen, vagy valami más oltári baromságon. Én már tudom, hogy a veszekedés nem arról szól, amiről szól. Szóval nem száz forintról vagy egy filmről. A veszekedés mindig valami másról szól. Azt hiszem, az emberek kevesebbet veszekednek, amíg szeretik a másikat. A gyerekek is így vannak egymással.

Apa ügyvédként dolgozott mindig, anya meg otthon volt velünk. Anyának is van foglalkozása, gyógynövényes, de a kis üzlete befuccsolt. Azóta otthon van. Apa elég pénzt keresett.

– Hogy tehetted ezt velem? Velünk! A gyerekekkel! – Ez anya hangja volt.

– Kimegyek – mondta Luca, mikor beleegyeztem, hogy „úgy görbüljek meg”. – Utánam jöhetsz. Viszem a labdát. – És kiment.

Nem szerette hallgatni anyáék veszekedését. Pláne a mostanit. Szerintem nem is értette. Nem tudta, mi az, hogy megcsal. Vagy nem akarta tudni. Luca ilyen. Ami zavarja, azt meg se hallja. Czippán Papa azt mondta egyszer, hogy ez lelki önvédelem, és Luca sokáig fog élni. Aki nem engedi be a ketrecébe a vadállatokat, azt nem falják fel. Ezt is Papa mondta. Akkor nem értettem.

Egyébként én is utáltam hallgatni apáék veszekedését. De most hallgatnom kellett.

Úgy éreztem, anya sose fogja abbahagyni.

– Mit követtem el, hogy ezt csináld? Nem szolgállak ki? Nem teszek meg mindent? A cselédetek vagyok! A rabszolgátok…

Be kellett mennem a szobájukba. Éreztem, hogy most be kell mennem. Bemenni, hogy vége legyen ennek a veszekedésnek meg sírásnak, míg nem lesz nagyobb baj. De persze nem mentem be. Csak leejtettem egy tányért. Egy sima fehéret. Az biztosan olcsóbb. Nagyon sok darabra tört. És a szilánkok szerteszét szóródtak az egész konyhában.