ARANY JÁNOS

HÁTRAHAGYOTT

IRATAI ÉS LEVELEZÉSE.

ISBN 978-615-6798-12-1

AMTAK Bt, 2024

Tartalom

ARANY JÁNOS

ELSŐ KÖTET.

VERSEK.

ÖNÉLETRAJZ.

Ő S Z I K É K.

Mindvégig.

AZ ELKÉSETT.

AZ ÜNNEPRONTÓK.

A RÉGI PANASZ.

Arany hátrahagyott versei.

Honnan és hová?

Tamburás öreg úr.

MÁRIA! BŰNEID MEG VANNAK BOCSÁTVA.

AJ-BAJ!

..A HAZÁRÓL."

Növünk együtt.

VÁNDOR czipó.

Rangos koldus.

Meddő órán.

ÖREG PTNCZÉR.

Semmi TERMÉSZET!

Hírlap-Áruló.

Naturam furca expelles

Népdal.

Plevna.

Ex TENEBRIS.

Intés.

Almanachra.

Népdal.

Dal fogytán.

A KÉP-MUTOGATÓ.

VÉGPONT.

MÉG EGY.

AlSTHESIS. (MEGÉRZÉS.)

Formai nyűg.

A SZÁJASOK

Hagyaték.

Ez AZ ÉLET...

Különbség.

A SORS HÚMORA.

Csalfa márczius

Melyik talál?

Ex PH1L0S0PHE.

Kisebb Költemények

RÉGEBBI ÉVEKBŐL.

AZ IFJÚ HONVÉD

ÁRTATLAN DACZ.

Beállottam

Rózsa Sándor.

Eszünkbe jusson ....

Oh ne bántsd a költőt…

AZ ÖRDÖG ELVITTE A FINÁNCZOT.

Chinai DALOK.

(Angolból.)

I.

A SZÉP HORGANYTŰ.

A T ö n.

WANGNÉ ASSZONY.

Csaba Királyfi

HÚN REGE

TÖREDÉKEI.

Előhang.

ELÓHANG.

Első ének.

Második ének.

Krimhild

A HATODIK ÉNEKBŐL.

Hábor Éneke.

MÁSODIK DOLGOZAT

A CSABA-TRILÓGIA ELSŐ ALAPRAJZA.

A CSABA-TRILOGIA ELSŐ RÉSZÉBŐL.

Első ének.

Második ének.

A CSABA-TRILOGIA HARMADIK RÉSZÉBŐL.

Elsó ének.

Második ének.

Harmadik ének.

Negyedik ének.

Utolsó dolgozat.

,", augusztus.)

A CSABA-TRILOGIA ÚJABB ALAPRAJZA.

UTOLSÓ TERVVÁZLAT.

Első ének.-)

Második ének.

Első ének.

I.

Öldöklő angyal.

Daliás idők.

ELSŐ DOLGOZAT.?

Első ének.

Második ének.

Harmadik ének.

Negyedik ének.

Ötödik ének.

Hatodik ének.

Hetedik ének.

Daliás idők.

RÉSZLETEK

A MÁSODIK DOLGOZATBÓL./

Első ének.

Második ének.

Harmadik ének.

RÖGTÖNZÉSEK.

TRÉFÁK, SÓHAJOK.

Egykori tanítványom emlékkönyvébe.

P 0 H Á R K Ö S Z Ö N T Ő

(EGY OPERASZÖVEGHEZ, MELY II. ENDRE KORÁBAN JÁTSZIK.)

ÚJ-ÉVI KÖSZÖNTÉS.

Névnapra.

Dal és öt forint.

Omledezés egy szerkesztőhöz.;

Sírvers

BARANOVSZKY MIKLÓS HAMVAIRA.

Széchenyi tiszai oszlopára

A HÁROM-PIPA UTCZA.^

Báró kemény Zsigmondhoz.

Látogató-jegy.

Pohárköszöntő

A CSENGERY CSALÁDRA.

Fél magyarság.

AZ ÉLCZLAPOK RAJZOLÓIHOZ.

CZILINDER.

Poéta és politikum

A HAZA SORSA.

Demokrata-nóta.

Hinc ille....

AZ ALKOTMÁNYOS SARJADÉK.

Emlékre.

M Á S K É P E K.

ÁZ „ÜSTÖKÖS"-NEK.

ClVILISATTO.

Hasadnak rendületlenül.

A CSILLAG-HULLÁSKOR.

M Á S K É P:

SÍR-VERS

Akadémiái papirszeletek.

AZ ORTHOLOgUSOKRA.

Tompa sírkövére.

TOLDY SÍRJÁRA.

Feljajdulás.

I N T É S.

A REGGEL.

Hangsúlyos verselet

Szülőhelyem ....

Az idők ...

A „TAVASZ-ÜNNEPÉLY" ) ALBUMÁBA.

Károly császár forrásaihoz.

BÚCSÚ A FÜRDŐTŐL.

ÁJ -VÁJ.

ÖTVENHÁROM ÉV!

Főtitkárság.

Régi adoma.

Toldi II. részéhez.

Sejtelem.

Gyöngyösiád.

Klasszikusok körmönfont fordítása.

(Igaz jó magyarsággal.)

Egy ara sírkövére.

Török Pálnak.

ÍGY IS JÓ.

Vakságban.

Alunni. ..

Otium.

Emlékre.

ÉV-NAPRA.

SEJTELEM.

Horatiusból.

Az AGG SZÍNÉSZ.

Tanulság.

Dr.Beadynak.

Elégiák.

Mi vagyok én?

A Zrínyiász

NÉPIES KIDOLGOZÁSA.

Első ének.

Én, a ki ezelőtt ifiú elmével

Édes szerelemnek játszottam versével.

Második ének.

Forgácsok.

Juliska elbujdosása.

A FÖLDRENGÉS.!

Népmese töredék.

Grammatika versben.

Rózsa és ibolya.

Perényi.

A KINCSKERESŐK.

A KITALÁLÓK.

A KIS POKOL.

A PUSZTA RÉMEI.

Kapisztrán.

Szondi.

A KÉT APRÓD.

Két éles kard ...

István örökje.

Sok nagy ember ...

A DALNOK ELHULLT.. .

ŐSZ FELÉ.

Tinódi redivivus.

Szép ősz.

Juliska emlékezete.

NŐMHÖZ.

1872 MÁJUS 1.

A NÉMA HÁBORÚ.

CZÍMTELENÜL.

A JÓ ÖREG ÚRRÓL.

Bóka Bandi

FORDÍTÁS-TÖREDÉKEK.

Horatiusból.

Anakreonból.

Romulidae CANNAS...

I.      Ulászló hagyományos sírverse.

Ének az öregségről.

Dalszövegül.

NÉHÁNY TERVVÁZLAT.

BOLOND ISTÓK FOLYTATÁSÁNAK TERVE.)

AZ ÖZVEGY LAKÁSA.

A KÉT MADÁR.

ELSŐ KÖTET.

VERSEK.

ÖNÉLETRAJZ.

Arany hátrahagyott versei.

Nagy-Kőrös, június 7. 1855.1)

Ideje volna beváltanom ígéretemet s megküldeni az autobiográfiát, mely iránt felszólítottál. Megvallom, hozzá is fogtam, nagy tudós képpel, amúgy a harmadik személyben beszélgetvén magamról, mint afféle elhunyt czelebritásról, de megijedtem tőle, halva képzelvén magamat. Most tehát röviden, a tények elsorolására fogok szorítkozni, állítsd belőle össze, a mit tudsz. Toninak sem küldünk mást, használhatja a tiedet, ha kell neki. Születtem Nagy-Szalontán Biharban 1817-ben. A napra nézve nem vagyok egészen tisztában. Szüleimtől mindig azt hallám, hogy azon vasárnap volt az, mely Gergely és József nap, tehát márczius 12—19 közt esik; ezért előbb Józsefnek is akartak keresztelni. Hogy jutottam a János szép névhez mégis, nem tudom. Ki lehetne számítani, hányadikra esett 1817-ben azon vasárnap, de később keresztelő-levelem az anyakönyvből kivonatván, megütközve láttam, hagy márczius 8-án már meg is kereszteltettem s így szüleim tévedhettek: tekintve a szokást, hogy nálunk nyolczad napra keresztelnek a születés után, s nálam sem volt ez alól kivétel, márezius 1-re gondolom a napot megállapíthatni.

XXXVI

Egyébiránt apám kevés földdel s egy kis házzal bíró földmíves volt. 'Apám György, anyám Megyeri Sára.) Szüleim már mindketten öregek, mikor születtem, s én egyetlen fiuk, a mennyiben legidősb leányuk már régóta férjnél vala. 'Nálam annyival korosabb, hogy első gyermeke velem egykorú, a többi számos testvéreim pedig, kik közűl én egyet sem ismerék. előttem mind elhaltak. Így hát én valék öreg szüleim egyetlen reménye. vigasza; szerettek is az öregség minden vonzalmával, mindig körükben tartottak és rendkívül vallásosak lévén, e hajlam rám is korán elragadt: az ének és szentírás vonzóbb helyei lettek első tápja gyönge lelkemnek. s a kis bogárhátú viskó szentegyház vala, hol fülem soha egy trágár szót nem hallott, nem lévén cseléd vagy más lakó, mint öreg szüleim és én. Azt hiszem, hogy a kora komolyság ettől van kedélyemben. Testvéreim nem voltak, más gyermekekkel ritkábban volt alkalmam játszani, természetes, hogy a lélek komolyabb irányt von. E mellett tanulékonyságom a szalontai „nagyvilágban némileg szokatlan jelenség gyanánt tűnt fel. A zsoltárokat, a biblia vonzóbb részeit, emlékezetemet meghaladó idő előtt, hallásból már elsajátítottam. Alig három-négy éves koromban apám, ki értelmes, írástudó parasztember volt, hamuba írt betűkön megtanított olvasni, úgy, hogy mire iskolába adtak, hová mód nélkül vágytam s a mi nem erős testalkatom s a szülők feltékenysége miatt csak hatodik esztendős koromban történt, már nemcsak tökéletesen olvastam, de némi olvasottsággal is bírtam, természetesen oly könyvekben, melyek kezem ügyébe kerültek, s melyekhez inkább vonzódtam, mint bibliai történetek, énekek, a ponyvairodalom termékei.

A tanító megpróbálván, rögtön, amint felvettek, elsőnek tett osztályában s e helyet folyvást megtartottam. A többi tanítók s a növendékek a nagvobb osztályokból, sőt külső emberek is csodámra jártak s én nem egy krajczárt kaptam egy vagy más produkczióm jutalmául. (Többek közt apám, ki diákos ember is volt egy kissé, a latin Páter nostert és Credot csak az egyes szavak értelmét magyarázván meg. betanította s ez volt produkczióimban a legnagyobb csoda. Az iskolázás folyvást kitűnő sikerrel haladt előre Szalontán persze, hol egy rektor és öt altanító alatt úgynevezett partikula volt s lehetett végezni poézist, rhetorikát, de a mellett minden könyvet, a mi kezem ügyébe került, mohó vággyal emésztettem föl. Gvadányi, a Hármas história (Halleré). Erbia s több e féle dolgok, Bécsi Osmano- grávtája, Fortunatus s mit én tudom miféle apróság, a ponyvairodalom egész özönével együtt, az egész városban fel lett kutatva, elkölcsönözve és megéve. A bibliának nem maradt része olvasatlan kétszer, háromszor is stb. s még a grammatikai osztályba alig érve, már nem tartottam nagyobb embert, mint a könyv-, főleg a versírót, — meg is próbáltam a rímelést, melynek tárgyát iskolai s játszás közbeli kalandok képezték. Valahára eljött a költészeti osztály, s én halomra írtam verseimet. Sajnálom, hogy ezek közül semmi sincs meg: rektorom a tisztázatot magához vette, fűnek-fának mutogatta s elvitte magával. Arra emlékszem, hogy mielőtt a nagyobb világ tudná, a szalontai kis világ s a környék akkor már ismert, mint afféle poétát s ez nem kevéssé hízelgett hiúságomnak. (Tisza még nem régiben is felhozta, ő is, mint traktuális gondnok, emlékezvén rám, milyen híres kis poéta voltam.)

A honi költészet új iskolája már akkor (1831.) teljes virágzásban volt; de én azt még nem ismertem. Tanítóim, Debreczenben beszítt hajlamuk szerint, Csokonait tűzték elém példányul, kit igen szerettem s Kovács József-et, kinek bámultam rímeit. Kovács Pál (most debreczeni gymn. igazgató, akkor szalontai corector, majd rector) társalgásának, útmutatásának, tanításának sokat köszönök e részben. De a római klasszikusokat, névszerint Ovidot, Virgilt és Horáczot is nemcsak örömmel tanultam, hanem igyekeztem az iskolában nem olvasott helyeket is átbúvárlani, valamint egyéb, az iskolában nem tanítottakat is, mihez hozzá férhettem: Justint, Cirtiust, Livius néhány könyvét, Eutrópiust, Svetoniust, a skót Buchananus latin verseit olvasgatni, mely lektora által gyarapodtam a latin nyelvben. Verseket is írogattam e nyelven az akkori divat szerint: milyenek lehettek, nem tudom most már megítélni. Megismertem Tassót, persze rossz magyar prózai fordításban (Tanáret-tóI) és Milton Elveszett PARADICSOMÁT (BESSENYEI-től , a Henriást (Péczeli- től) Vályi Pártos Jeruzsálemét, Gáthi Mármarosi éhségét, Dugonics regényeit s több hasonló teremtményeit az epikai múzsának : szóval oly magyar irodalmat, mely az előtt félszázaddal volt divatjában. Mert a vidéki közönség jobbadéra még mind ezeken rágódott, az új iskola korifeusai Szalontára nézve még nem léteztek. Első tünemény előttem az új világból a Lant s egy Aurora volt, de az új modor, melybe nem nőttem volt bele magamat, rám nézve inkább elidegenítő, mint vonzó vala. Így folyt le a szalontai tanpálya, melynek pár utolsó éve már nem a jó szülők közvetlen felügyelete alatt telt le, mert hogy őket további költségtől megkíméljem, t, i. ruházatra és könyvekre, s a kollégiumi tartózkodás első pár évét is lehetővé tegyem, a tanulás mellett tanítottam is, s mint ilyen az iskolában laktam, kevés előnyére akár szorgalmamnak, akár erkölcsömnek. Mert e partikulák mind megannyi kollégiumok akartak lenni kicsinyben, férfiasságot keresvén benne, ha a főiskola bravour csínjait, melyekről sok anekdota szivárgott hozzánk, utánozhatják. Mindazonáltal engem jó szellemem nagyobb kihágástól megőrzött, szorgalmam sem csökkent szembetúnőleg; de anyagi reményem, miért a praeceptorságot felvállalám, igen szegényül ütött ki. Hogy is ne? Rossz tartás mellett az egész évi jövedelem alig ment száz váltó forintra, s én nem tudtam ezzel gazdálkodni. Debreczenbe alig vittem annyit, hogy a beöltözés költségeit fedezhessem; hazulról nem vártam, de tudván, hogy szüleim, ha a kis házat fejük felül s a pár köblös földet szájukból el nem adják, nem küldhetnek, nem is kértem. E helyzet iszonyú volt reám nézve. Hány kússza így a kollégiumot? Nekem nem volt erélyem küzdeni. Kedvem a tanulástól elment s márcziusban Kis- Újszállásra mentem, ideiglenes tanítónak egy évre, hogy eszközt szerezzek tanulmánvom folvtatására. De e tél mégsem veszett el egészen, ha keveset tanultam: annál többet olvastam.

Megtörtem a német grammatikát az új iskola költőivel, sőt egy nagyobb diák franczia-nyelvtan kezemre esvén, a franczia nyelv elemeivel is megbarátkoztam. Kis-Újszálláson Tökök Pál a mostani pesti pap volt a rektor. Könyvtára a hazai és külföldi irodalmat válogatott munkákkal képviselte, s az szívesen megnyílt számomra. Olvastam éjjel-nappal, ha hivatalom engedte. Itt a hazai, főleg az új költői iskolához tartozó olvasmányaimat mindinkább kiegészítém. Virgil Aeneise pár könyvét lefordítám 'Még eltéptem' s a németben Schillerig vittem. Új erővel s buzgalommal, de szinte sovány erszénnyel visszamenők Debreczenbe oly jó ajánlatok kíséretében a kis-újszállási pártfogók részéről, hogy professzoraim azonnal különösebben figyeltek rám, s őszig a gradus elejére vergődtem. Anyagilag is segítve lőn rajtam, egyik tanár Erdélyi' kis leánvát bízta tanításom alá. egyéb jelei sem hiányzottak a figyelemnek tanáraim részéről. De én kalandos életpályáról ábrándozva, únni kezdtem az iskolai egyhangúságot. hosszallani a pályát, majd festő, majd szobrász vágytam lenni, a nélkül, hogy tudnám, mint kezdjek hozzá; végre februárban önként, minden anvagi vagv erkölcsi kénvszerítés nélkül, odahagytam a kollégiumot, soha vissza nem térendő.

Eddig van, barátom, életem ez első időszaka s itt következik a fordulat. Jelenlegi állásom, hol a külsőre is kell tekinteni, nem engedi, hogy életírásom teljes legyen. Ha meghalok, ám jegyezze föl a biograph — ha lesz. De neked megvallom, privatim, és te nem fogsz visszaélni bizalmammal. Fáncsis László jeles szín társaságot tartván akkor Debreczenben. én. ha már szobrász nem lehetők Ferenczy mellett, könnyebbnek találtam Thália zászlaja alá esküdni. Elhatározásom mindenkit meglepett. Magok a tanárok e szokatlan jelenséget, hogy legjobb tanulójok egyike, csupán a művészet iránti vonzalomból, minden anyagi kényszer nélkül, komédiássá akar lenni, a hivatás kétségtelen jeléül tekintették. Erdélyi, pártfogóm, mit sem szólott ellene, sőt az agg Sárvári magához hivatott, szavaltatott (akkor szép csengő hangom volt) és énekeltetett s elégülten ajánlá: „Csak Sekszpirt! Sekszpirt domine!” Így lettem én színész, azontúl is folytatván tanóráimat Erdélyi leányánál, azontúl is hozzá járva ebédre, míg Debreczenben voltam. De a debreczeni társaságot egy színészi intrigne, nekem egész váratlanúl, felbontotta, s ápril 1-én szétoszlott az, a nélkül, hogy hozzám valaki szólott vagy sorsomról intézkedett volna, kivéve, hogy Hubay néhány ujonezot (köztük Hegedűst, ki kevéssel én előttem állott volt be) néhány más vidéki kóborokkal együvé verbuválván, az indulás perczében engem is megszólítottak, hogy követném sorsukat. Nekem nem volt mit tennem. Haza öreg szüléimhez, kik belőlem papot vártak? Vissza a kollégiumba, honnan oly magas reményekkel távozám? Ez mindkettő lehetetlennek tetszett előttem s így HUBAY-hoz csatlakoztam, annyi időt sem vehetvén, hogy szállásomról ágyamat és ládámat fehérnéműmmel s könyveimmel egvütt magamhoz vegvem — de nem is fért volna a szekérre, hol kezdő színésznek nem kompetál ennyi lomot hordani. Nagy-Károly, majd Szatmár, végre Máramaros-Sziget lön vándorlásunk eldorádója. Képzeld a nyomort’, padon hálni, kabáttal takarózni s kölcsön kérni ruhát, míg az ember mosat. Es ez rajtam történik, kit szegény öreg szüleim, minden vagyontalanságnk mellett, kissé mégis elkényeztettek. Rajtam, ki ú. n. élelmes ember sohasem voltam, rajtam, kit éltemben minden legkisebb csekélység végtelenül affligált. Ha volt is kedvem a színészethez, a mint hiszem, Debreczenben, jó társaságnál volt, — végkép elment az, e lumpok közt; a mellett az öntudat kígyói, szegény apám sanyarú nyugtalansága, martak éjjel-nappal. Magányosan bolyongék Sziget hegyein, az Iza partján, elmélkedtem, vezeklettem. Egy nap hasonló gyötrelmek közt álom ért rám — s jó édes anyámat halva láttam. A benyomás oly erős volt, hogy többé nem vethetém ki fejemből, ellenállhatatlan ösztönt érzék hazamenni, de mikép? Sziget Szalontához, az általam ismert úton kerülve, körülbelül ötven mértföld. A direktorhoz, HUBAY-hoz fordulék, egy húszast kértem tőle, lehető díjamból, de fölöslegesnek láttam vele közölni szándékomat. Egy zsebkendőbe kötém egész vagyonomat, kimentem a piaczra. hol nyolcz krajczárból egy czipót s egy kevés szalonnát vettem, azzal megindultam, egyedül, gyalog. Első éjt az erdőben töltém, oláh fuvarosok tüze mellett, a többit korcsma-padokon — s így végre Szatmáron, Nagy-Kárólyon, Debrcczenen át. hét napi gyalog vándorlás után hazaértem, nem nagy örömére szegény szüleimnek. E szakaszát életemnek csupán így szeretném összefoglalni:

ség kiváló kedvencze volt.

„Néhánv havi sanvarú vándorlás s hánvattatás után, mi életében forduló pontot képez, ugyanazon év nyarán, már Szalontán leljük őt, stb. —”

De az 1836-ik év még nem merítette ki csapásait rám nézve. Alig pár héttel hazaérkeztem után szegény jó anyám meghalt, kolerában, hirtelen. Apám, az én kóborlásom ideje alatt szeme világát teljesen elveszte. Írni néhány év múlva ismét, orvoslás nélkül, megjött) — s most nézni a galambősz öreg embert, jó társát, egyedüli támaszát siratva, mint gyermek ’ Ha eddigi viszontagságom meg nem tanított volna is, hogy belőlem soha sem lesz nagy ember: most föl kelle ébredni a kötelességérzetnek, s meggyőzni engem, hogy ősz atyámat nem lehet, nem szabad többé elhagynom. Elhatározám vele lakni a kis házikóban, melyet nem akart elhagyni, hogy leányához költözzék. A város és egyház elöljárói részvéttel tekinték sorsomat; még azon ősszel megválasztának. korrekfonak (tanító a rektor után, de több fizetéssel s több önállósággal, mint a többi al- tanítók) jóllehet e hely tavaszig nem lett volna üres, s így kedvemért egyszerre két korrektor lett.

Egv darabig atvámmal laktam, majd őt néném magához vévén, az iskola épületébe költöztem én is. E hivatal, melyben a magyar s latin grammatikai osztályokat tanítám, 1839 tavaszáig tartott, akkor egy évig írnok a városnál, azután rendes aljegyző lettem, nem megyei jegyző, mint Kertbeny írja. 1810 novemberében, 23 éves koromban, megházasodtam, szívem régi választását követvén. Ez idő alatt, 1836—-10, nem szűntem meg folytatni olvasmányaimat, de inkább csak szórakozásból, mint ábrándos czéljaimat létesítendő, melyekről, ha nem mondtam le végkép. nem volt reményem őket valaha elérni. De ízlésem így is a jobb könyvekre vezette választásomat, s inkább olvastam olyat, miről hallottam, hogy remekmű, mint olyat, mi több mulatságot ígért ugyan, de kevésbbé volt nevezetes. Shakspeare német fordításait akkor forgattam először, — s különös, hogy egy bizalmas körben (1836) Bank-Bánt elébe tevém STIBOR-nak. miért illően ki is nevettettem. Hómért is elővettem ottan-ottan. küzködvén a nyelvvel, melyből alig tudtam többet, mint az iskolában tanulhattam s ez nem volt sok. <Plutarch életrajzaival már Debreczenben birkóztam volt hasonlóul.) Mindezek czéltalan erővesztéseknek látszottak, s mégis ösztönt érzék tenni, — keresni a nehezet. még mulatságból is. A francziában Telemaqce és Flórian után Moliére-be kaptam, a mi nagy feladat volt, s Crebillon rémdrámáival gyötrém magamat. Mindez házasságomig tartott, akkor föltettem magamban, nem olvasni többet, hanem élni hivatalomnak, családomnak, lenni közönséges ember, mint más.

Pár évig meg is álltam fogadásomat. Az új, a kedves viszony, melybe léptem, elszórt, boldogított. Hírlap is alig fordult meg kezeimben. Szándékom volt gazdaság után látni, melyhez nem bírtam elég ügyességgel, aztán hivatalom apró dolgai folytonos jelenlétemet igényelték a tanácsháznál. Csak az est — a késő est volt az enyém, s azt oly boldogul tudtam eltölteni. 1S42. tavaszán Szilágyi István, az író. egykori iskolatársam, jött mint rektor Szalontára, ki már ismételve koszorút nyert a Kisfaludy-társaságnál s az akadémia épen Szalontán léte alatt, száz arannyal jutalmat nyelvtani munkáját. Barátom, később asztali társam, tehát mindennapos vendégem lévén, természetes, hogy a társalgás legtöbbször irodalmi tárgyakról folyt. Ö minden könyvet, a mi szeme elé akadt, hozzám hozott, kéretlen, sokszor tukmálva, ellenemre. Majd a görög tragikusok fordítására unszolt, melyeket akkor a Kisfaludy-társaság kezdett kiadni (s így állt elé egy Philoktetes). majd dolgozatait olvasta fel s kérte ki róluk véleményemet, majd angol nyelvtant hagyott nálam, mely nyelvet akkor ő nem értett, kuriózum gyanánt. S én addig forgatám ez utóbbit, addig nevettem az olvasás bizarrságain, addig törtem Hamlet magánbeszédét, melynek egy angol nyelvtanból sem szabad hiányzani, hogy kedvet kaptam a német Shakspeaket összenézni az eredetivel. A munka nehéz, de annál ingerlőbb vala: egy debreczeni vásár meghozta nekem János király és II. Richard olcsó stereotyp kiadását, — remekebb művei a nagy mesternek nem lévén kaphatók. Es nemsokára János király magyar jambusokban szólalt meg. hogy ismét elhallgasson.

Később (1848), midőn a nyelvben már járatosb valék, újra elővettem fordítani Shakespearet, de az eredmény, a közbejött politikai viszonyok miatt, néhány töredéken kívül, csak az lőn, hogy nevem, mint Shakespeare egyik fordítójáé, a Petőfi CORIOLÁN-ja czímlapjára került.

Visszatérve az előbbi korszakhoz: én tehát ismét beléestem az olvasás ragályába, a nélkül, hogy komoly szándékom lett volna valaha mint író föllépni. De nehéz volt ellenállnom a kisértésnek. (1843 nyarán Pestre és Bécsbe tett rövid utam. — hivatalos minőségben, — szélesíté ugyan egy kevéssé látkörömet, de mint ide nem tartozó, egészen kimaradhat). — Egy falusi beszélyem némi tetszéssel fogadtatott az ÉLETKÉPEK-ben. 1845. nyarán a megyei élet kicsapongásai, melyek szemem előtt folytak, némi szatirikus hangulatot gerjesztének bennem, és megkezdém. minden előleges terv nélkül, írni az Elveszett alkotmányt. A darab, eredetileg, nem volt a nagy közönség elibe szánva, csak magán időtöltésül kezdék abba, hogy kiöntsem bosszúságomat, mire más terem nem igen vala, nem tartozván a kiváltságos osztályhoz. (KB. Nagyapám nemes volt, s apám, a kutyabőrnek birtokában, nem vala képes visszaszerezni e kiváltságot, minthogy erdélyi fejedelemtől, 1. Rákóczi Györgytől, nyerte volt azt a család.) Hivatalommal, mint fönnebb érintém. napestig el lévén foglalva, tudtam időt nyerni, százával önteni ama szép hexametereket, s tovább hurczolni a rám nőtt, a mindinkább szélesedő költeményt, a mint épen a pillanat szeszélye hozta magával. Idő közben a Kisfaludy-társaság jutalom hirdetése, víg eposzra, mely figyelmemet először kikerülte volt, nyár folytában ismételtetett s én e véletlen összetalálkozás által meglepetve siettem szatirai eposzomat befejezni s felküldeni. Ha Szilágyi még Szalontán van, kétségkívül tűzbe dobtam volna, de ő még 1844-ben bevégezte a rektori hivatalt s a Szepességre, majd Pestre, végre Szigetre ment. Engem egyrészről a 25 arany csiklandott — szerettem volna látni, hogy érez az ember, ha irodalmi téren jutalmat kap; másrészt úgy sem volt mit féltenem ismeretlen nevemen. Különben, hogy már a munka folytában éreztem tökéletlenségét, annak magában e költeményben elég nyoma van. A VI. énekben az idő malmáról szólván, mely mindent, még az irodalmi műveket is, leőrli garadján, fölemlítve némely rossz könyveket, e sorok következnek saját munkámról:

Ott jön az én könyvemnek öt első éneke is már... Oh jaj! a mélybe zuhant, Innét pora jegytelenül fog Hullani majd az örök feledékenységnek űrébe.

s alább megint:

Nagy baj a költőnek .... ha megunta teremtett Jellemeit maga is sth ....

Az aranyokat, mintha lottérián. megnvervén, bírálóim közűl egy elismerőleg, egy szinte magasztalokig szólt a műről: de fülemben csak ama harmadik szó hangzott: „nyelv, verselés olyan, mintha irodalmunk vaskorát élnők.” úgy véltem, hogy már most megállapodnom nem lehet, s 1846-ra népies költői beszély lévén feladva, még az év nyarán írtam Toldit. (Ekkori fogalmam a népköltészetről egy Szilágyihoz intézett levélben.) nem ugyan széptanilag formulázva, de talán mégis elég öntudattal, így van kifejezve: „a népköltő feladata nem az, hogy elvegyüljön a durva nép között, hanem, hogy tanulja meg a legfensőbb költői szépségeket is a népnek élvezhető alakban adni elő.” Toldi jutalma nemcsak az eredetileg 15 aranyból álló díjnak kivételkép húszra emeltetése, nemcsak a váratlan fogadtatás kritika és közönség részéről, de Petőfi és több írók barátsága is lőn, kik azonnal siettek az egyszerű vidéki jegyzőt, mint hasonlójokat körükbe fogadni s a választottak közé avatni.

1847-ben készen lett Murány ostroma és nagy része Toldi ESTÉJÉ-nek. MURÁNY-ban oly nyelvet akarók megkísérteni, mely az irodalmi s népies nyelv közt mintegy középet tartson, erős legyen, de ne czikornyás; oly nyelvet, mely szélesebb olvasó körrel bírhasson, mint csupán a művelt közönség, így akarván egyrészről a költészeti nyelvnek nagyobb népszerűséget szerezni, másrészt a népet egy fokkal magasabb olvasmányhoz szoktatni. A czél, úgy hiszem, megjárja; sikerült-e nekem, az már más. Különben sokat ártott MURÁNY-nak, hogy a cselekvényt mindenütt drámaivá akartam tenni, érzelmeket, indulatokat, apró részletekre festeni, mintha leírhatná azt költő, mit a színész mimikájával ki tud fejezni. Mindazonáltal a mű jobb fogadtatást érdemelt volna, mert 1848-ban jelenvén meg, a politikai rajongás miatt teljesen ignorálták, soha senki meg nem bírálta tudtommal. Egyébiránt Kertbeny hibáz, midőn azt mondja, hogy ez pályamű volt, s hogy én, Petőfi, Tompa mind versenyezvén Szécsi MÁRIÁ-val Szász Károly nyerte el a jutalmat orrunk elől. Igaz, hogy a Kisfaludy-társaság pályafeladása ébreszté bennünk a gondolatot Szécsi Máriá-ról írni, de egyikünk sem oly czéllal, hogy pályázzon. Te ezt magad is tudod, gondolom.

Az 1848—49. viharos évek izgatottsága alatt keveset dolgoztam, mert nekem erre nyugalom kell. Néhány vers, néhány kisebb elbeszélés folyó iratokban, ez volt minden. De már ekkor megkísértettem a balladának ama népi, eredeti formáját (melyek közűl, a mint tudod, legjobban sikerült Rákócziké; bár az ilyeneket: A rab gólya. Szőke Panni, Varró lányok, szintén e nemhez lehet sorolni) ellentétben a mi németes. mesterkélt s érzelgős vagy deklamáló balladáinkkal. Petőfi e részben inkább utánam jött, mint megelőzött, legalább a Megy a juhász nem volt az én mintám, de az övéi lehetnek az én kísérleteim. (Újabb versed közt van egy pár efféle.) A forradalomnak egy ideig csupán távoli szemlélője voltam s a Nép BARÁTJÁ-nak, melynek szerkesztésével megkínáltatám, csupán nevemet kölcsönöztem oda, mint szerkesztőtárs (azaz csak dolgozó társ), magam folyvást Szalontán maradván. De 1849 tavaszán bureau-liivatalt kértem s nyertem a magyar belügyminiszter alatt s előbb Debreczenbe, majd Pestre tettem át lakásomat.

Az okok, melyek e szerencsétlen elhatározásra bírtak, kevéssé valának politikai jelleműek. 1848. folytán többször is (háromszor) megfordultam Pesten s fényét meg kezdém kívánni, mi természetesen elégületlenné tett alacsony helyzetemmel; nevelé ez elégületlenséget az is, hogy a zűrzavaros időszak alatt alig kaptam meg valamit jegyzői fizetésemből, a város belügyei mindinkább bonyolódtak, a hivatal a körülmények miatt mind terhesebbé vált. Ehhez járult író barátaim ösztönzése: keressek magamnak valami állomást, mely a központhoz közelebb vigyen s magam is vágytam az írói körökkel gvakoribb érintkezésbe jönni. Ígv tehát, a forradalmi fegyverek szerencséjét is hallván, 1849 tavaszán előbb Debreczenbe, majd Pestre mentem a minisztériummal, mint fogalmazó. Családom egyelőre Szalontán maradt, holmimat eladni és készülve a felutazásra, midőn a hírre, hogy az orosz Debreczen alatt van, búcsút vettem a minisztériumtól s június végén visszasiettem családomhoz. Nem is foglaltam el többé hivatalomat a belügynél, Szegeden nem voltam. Váradon már csak látogatni.

Bekövetkezvén a katasztrófa, mint magán egyén laktam Szalontán 1851. őszig, midőn Kőrösre meghívattam. Attól fogva itt vagyok. Szalontai tartózkodásom idejére esik a félév 1851, midőn többnyire Geszten tanyázva, Tisza Domokosnak órákat adtam a költészetben. A forradalom legyőzetése után kevesebbet dolgoztam, mint a forradalom előtt, bizonyos lyrai hangulatba estem a nélkül, hogy lyrám mindig teljes hangot adna. Munkáim, a divatlap- s más folyóiratokban közlött apróbb verseimen kívül ez időszakban Katalin költői beszély, a Nagyídai czigányok, (melyet ugyan már Kőrösön végeztem be) népies víg eposz, oly kedélyállapot kifolyása, midőn a világ folyásával és önmagámmal meghasonlva, torz alakok festésében akartam kárpótlást keresni. Legközelebb ’54 némi változtatással. az első' kidolgozásban megjelent Toldi estéje.

L

E művet Pesten, egy írói bizalmas körben, hol a jeles műbíró, a veterán Szemere Pál is jelen volt, felolvasván. szóba jött, mily czélszerű lenne a hős férfi- korából is dolgozva egy eposzt, az egészet trilógiává alakítói. Ettől fogva sokat foglalkozom ez eszmével, meg is kezdettem Daliás idők czím alatt, néhány énekig vittem, majd .újra meg újra dolgoztam a nélkül, hogy eddig befejezhettem volna. Legfőbb akadály, mi e tekintetben reám súlyosul, az. hogy a Toldi-monda két darabban már szinte ki van merítve; én pedig az eposzt mondára, a nép tudalmában is élő mondára szeretem alapítani, a légből kapott eposzok iránt ellenszenvvel viseltetem, hiányozván azokból az. mit én eposzi hitelnek nevezek. Le fogom-e küzdhetni ez akadályt, még nem tudom. Egyéb működésem a folyóiratokban. 1849 óta, előtted is tudva van. 'Hölgyfutár. Csokonai lapok. Emléklapok. Magyar írók füzetei. Röpítek, Losonczi Phönix. Remény. Enyedi album. Nők KÖNYVE. VlSZHANG. SZÉPIRODALMI LAPOK. DÉLIBÁB. MÜLLER naptára, Thália. Divatcsarnok, mind hoz tőlem valamit. Népkönyve. Falusi esték. Prot. naptár.)

Íme, barátom, itt életrajzom, elég hosszan, mégis röviden. Egyszerű élet ez. de mégsem nyugodt, csendes, mint némely gondolná: folytonos küzdés, melyben én voltam a gyöngébb fél. Több eréllyel. szilárdsággal. kitartással tán lett volna belőlem valami, de ez hiányzott mindig. Tehetségem a mit elvitázni nem lehet, különben nem volnék ott. hol most vagyok, mindig előre tolt, erélyem hiánya mindig hátra vetett s így lettem, mint munkáim nagyobb része, töredék.

Csinálj te belőle egészet és kérlek, ha az idő kiadja (de hiszen erre csak pár nap kell) küldd el nekem, mielőtt sajtó alá adnád, hogy lássam, nem csúszott-e be valamely hiba? Egyébiránt azt hiszem, BERECZ-nek akarod írni s engem meg akartál csalni, hamis! Nekem mindegy, akárhová teszed. Élj boldogul!

barátod

Arany János.

U. i. Petöfi-vel való viszonyomat bővebben is érintheted: az ismeretség kezdetét, látogatását 1847. (június 1—10.), majd nejével október végén, mikor Pestre vitte. 1848-ban Pesten kétszer, Debreczenben egyszer voltam vendége s január végétől májusig (1849) családja nálam lakott Szalontán.

Ő S Z I K É K.

Mindvégig.

A lantot, a lantot
Szorítsd kebeledhez
Ha jő a halál;

Ujjod valamig azt
Pengetheti: vigaszt
Bús elme talál.

1*

Bár a szerelem s bor

Ereidben nem forr:

Ne tedd le azért;

Hát nincs örömed, hát

Nincs bánat, a mit rád

Balsors keze mért?. . .

Hisz’ szép ez az élet

Fogytig, ha kíméled

Azt a mi maradt:

Csak az ősz fordultán,

Leveleid hulltán

Ne kívánj nyarat.

Bár füstbe rományid,

S egeden felényit

Sincs már fel a nap:

A mi derűs, élvezd.

Bórúját meg széleszd;

Légy fe vidorabb.

S ne hidd, hogy a lantnak

Ereje meglankadt:

Csak hangköre más;

Ezzel ha elégszel,

Még várhat elégszer

Dalban vidulás.

Tárgy künn, s temagadban —

És érzelem, az van,

Mig dobban a szív;

S új eszme ha pezsdúl.

Ne vonakodj’ restül

Mikor a lant hív.

Van hallgatód? nincsen?

Te mondd, a hogy isten

Adta mondanod,

Bár puszta kopáron

— Mint tücsöké nyáron —

Vész is ki dalod.

(1877 július.)

AZ ELKÉSETT.

Ily későn keltél, öreg! hova indulsz már ma?

Nyakadon a vénség tehetetlen járma;

Messze útad czélját soha el nem éred :

Jobb, ha maradsz s. lement napodat dicséred.

„Tudom, sikerültén sohasem örülök, Szándékomnak tán már elején kidőlök:

De. hiú tett is jobb áldatlan panasznál:

Ez gondot, unalmat, és a mozgás használd!

(1877 július)

AZ ÜNNEPRONTÓK.

Zendűl, kondul szent harangszó,

Csengve, búgva messze hangzó:

„Imára! imára!"

Jámbor népe a kis helynek

Halkan lépve gyűlnek, mennek

Imára, imára.

Szép piros a pünkösd reggel,

Mintha tűzzel, Szentlélekkel

Menny-föld tele volna;

E napot fent, s lent megűlik,

E nap oly ragyogva nyílik.

Mint hajnali rózsa.

De mi réjja riad? de mi ördögi zaj,

Rekegő szitok és otromba kaczaj,

Hogy reszket az egvliáz tornva? . . . . Szembe’ Isten hajlókával,

Nem törődve a szent mával,

Foly tegnapi dóré tivornya.

„Hol egy muzsikás? hegedű, vagy egyéb?

Ha különb nem akad, dudaszó is elég:

Ki fut érte? szaladj Zsuzsi lyányom.“ ..

A Zsuzska maradjon! hagyj neki békét!

Eszem ezt a pirosítós képét:

A kuferezest majd vele járom/4

Hát íme, kapóra, dudás közeleg.

Egy sanda, szikár, csúf szőrös öreg,

Tömlője degeszre fújva;

Füle táján két kis szarva gidának,

Mintha neki volna szarva magának –

Sípján már billeg az újjá.

„Ide, a Jebuzéus pofádat!

Mert megkeserúli a hátad/’

„Uraim, de papolnak ott-benn. .. .u

„Hát baj neked az. pogány hitűnek?

Az enyém — ha tűröm, ha nem — ez ünnep;

Enyém, ha szidom, ez az Isten!”

Ravaszul mosolyog fél szája hegyén

S rákezdi dudáját lialkal a vén,

Minden sark billeg a tánczra;

Azután vidorabb lesz, majd sebesebb;

A táncz is utána pőrébb, hevesebb,

A mint kopog és szaporázza.

De vége szakadni mikor fog, ugyan? . . .

„Hagyd el — riad egy rá — a ki szele van!

Kihasítom kecske-dudádat. “

Hanem a muzsikás mindég fújja,

Mindég szilajabban pörög ujja —

Az egész tivornya kifáradt.

Lankadva leülne az is, meg ez is,

Hívnák haza őket ebédjekhez is:

Nem, nem lehet; ugrani kell csak.

Szidják a dudást, — verik, öklözik őt

— Verik bizony a nagy üres levegőt; —•

Gyors híre szaladt e csudának.

Fut gazda, kié ama renyhe cseléd:

„Jössz? vagy dobom — itt ez a villa — beléd?"

Vasvilla kezébe ragadt ám;

Fut lyány, fiú, és anya és feleség:

„Apám, fiam, apjokom! untig elég‘

S kezeit töri szíve szakadtán.

Már józanon a fiú, az apa, férj

Mennének is — íme, közelgőt az éj

Nyújtják kezüket nagy-epedve;

A tánczosok arczán vérkönyü hull:

De a láb még egyre bokázza vadul,

Viszi a táncz ördögi, kedve.

Éjfélt hogy üt a torony-óra közel.

Kénkő fojtó szaga terjedez el;

S mint szél ha forogva ragad port:

Úgy tánczol el, egy bősz harczizenére, (Mondják, a pokol tüzes fenekére'

Az egész őrjöngő csoport.

(1877 július)

A RÉGI PANASZ.

., Eh! mi gondod a jövőre?

Eh! a múlttal mi közöd?

Könnyel a múlt sírja dombját

S a reménynek száraz lombját

Hasztalan mit öntözöd ?

Századoknak bűne, átka

Mind csak téged terhel-e?
Nem talán még sokkal érzőbb,
Nem talán még sokkal vérzőbb

Honfitársid kebele?...."

Oh, tudom; de bánatomban

Meg nem enyhít társaság;

Mint szüléden több gyerekre

Osztatlan száll s mindegyikre

Az egész nagy árvaság.

Sőt az által súlyosb részem.

Hogy míg a tett melege

Más’ sebét enyhébbé tészi :

Ő, szegény, csak kínját érzi -

A lant méla gyermeke.

Hogy’ reméltünk! s mint csalódánk’.

Es magunkban mekkorát!....

Hisz' csak egy pontot kerestünk:

Megtalálva, onnan estünk;

így bukásunk lelki vád.

Mennyi seprő a pezsgésben,

S mily kevés bor!. . .Volt elég.

Kit nagy honszerelme vonzott

Megragadni minden konczot,

Nehogy más elkapja még.

Mennyi szájhős! mennyi lárma’.

S egyre sűlyedt a naszád;

Nem elég csak emlegetni:

Tudni is kell jól szeretni.

Tudni bölcsen, a hazát.

Vagy nekünk már így is. úgy is

Minden módon veszni kell?

Egy világ hogy ránk omoljon?

Kül-erőszak elsodorjon?

Vagy itt-benn rohadni el?

1877 július.j

Arany hátrahagyott versei.

9

Honnan és hová?

Á, mily rövid az élet'... '

Mint hullócsillag futása.

Mely földünk körébe jutva.

Lángra gyűl, és tűz-barázdát

Írva elszalad, gyorsabban

Mint egyet pillantanál.

Útja honnan jött? hová visz?...

Míg sötét volt, s újra az lesz.

A világ űr végtelenjén

Hol bolyongott? és hová fog?..

Ki tudná megmondani!

Míg tündöklött, addig élt.

S honnan jössz te, lélek

Mely csak e föld gőz körében

Vetve lángot, addig fénylél,

A míg épen áthaladsz;

Bölcsőd és sírod homály.

Akkor lobbanál-e föl csak

Az állatban, s véle múlsz el?

Vagy jövel a végtelenből

Ismeretlen, hosszú pályán,

S visszatérsz azon megint?

Oh, ha nem volt, és ha nincs

E parányi csillogáson

Innen és túl folytatás:

Mily rövid az élet! —

Megfelelsz te, lélek.

Volt idő, mikor tagadták

A futamló csillagot:

Semmi az, csak földi pára,

Lobban, és fut, és elég.

Most a szellemet tagadják:

Semmi az, csupán anyag,

Agyvelő, vér és ideg