A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Holly Miller: The Spark, 2024

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Álmomban már szerettelek, 2020

Ha volna két életem, 2022

First published in Great Britain in 2024 by Hodder & Stoughton

An Hachette UK company

Copyright © Holly Miller 2024

The right of Holly Miller to be identified as the Author
of the Work has been asserted by her in accordance with
the Copyright, Designs and Patents Act 1988

Hungarian translation © Hartinger Emese, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája

Szerkesztette: Moldova Júlia

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6831-76-9

1.

Akkor

Ő is ugyanúgy érzett, mint én. Visszagondolva, talán ez volt a legszebb az egészben. Jamie-vel sosem volt egyoldalú a szerelem. Úgy szeretett, mintha az ég is egymásnak teremtett volna minket – mint két csillag, amelyek egymásnak csapódnak, és a találkozásukból tűz születik.

A középiskolában ismertük meg egymást. Az első pillanattól szikrázott a levegő köztünk, noha még gyerekek voltunk. Kétutcányira laktunk egymástól, de akár egy fedél alatt is élhettünk volna. Együtt jártunk iskolába, esténként pedig Jamie szobájában tanulásnak álcázva osztoztunk a fülhallgatón, és ismerkedtünk a zenékkel. Ő tanított meg kártyázni és flörtölni. Imádtam annyira megnevettetni, hogy a végén ki kelljen menekülnie a szobából. Olyanok voltunk egymásnak, mint az oxigén. Elválaszthatatlanok voltunk, annyira, hogy még a tanárok is szóvá tették. A szülei elolvadtak tőlünk. Az én anyám viszont elviselhetetlennek tartott bennünket.

A tizenötödik születésnapomon csókolt meg először – a mozi hátsó sorában ülve, forrón, tétován, félénken. Csak két évvel később feküdtünk le egymással, noha mindenki azt hitte, már régen túl vagyunk rajta. Talán épp ettől volt annyira különleges: a várakozástól, ami a mi titkunk volt. Huszonnégy hónapnyi lopott pillantás, csöndes izgalom, összesimuló kezek és suttogva kimondott bókok.

És amikor végre megtörtént, Jamie ágyának és karjának szilárd ismerősségében minden pontosan olyan volt, amilyennek elképzeltem. A hosszú hónapok vágyakozása varázslatot szőtt körénk. Minden jelentést kapott, biztonságot és bizonyosságot. A szívem könnyű lett, mint a hélium.

A végzős évkönyvünkben minket szavaztak meg „a párnak, akik biztosan összeházasodnak”. Sokan ugrattak bennünket emiatt, de mi nem törődtünk velük.

Aznap, amikor megkaptuk az érettségi eredményeinket, Jamie, Lara és én fogtunk egy üveg cavát, és kiültünk a folyópartra, az Elm Hillre kapaszkodó Tudor-házak árnyékában.

Találtunk egy szikkadt fűfoltot, és arcunkat a forró, kék ég felé fordítottuk. A fejünk fölött galambok suhantak békésen a vörös cseréptetők között. Lent, a folyón a bérelt ladikokban csónakázók nevetgéltek és csapdosták a vizet, mire egy-egy lúd rekedten méltatlankodott.

Jamie a kezemért nyúlt. A szívem még mindig vágtázott, de az eredményhirdetés feszültsége lassan oldódni látszott. A jövőnk, az ajándék, amire évek óta vártam, előttünk hevert, és csak pillanatok választottak el attól, hogy kibontsuk.

Lara felpattintotta a cava dugóját. A legjobb barátnőm, a legelszántabb szövetségesem. Az általános iskola első napja óta ismertem.

– Szabadság! – jelentette ki ünnepélyesen, majd átnyújtotta az üveget.

– Szabadság – kortyoltam bele, aztán átadtam Jamie-nek. A buborékok savanykásan csiklandozták a nyelvem.

– Négy dicséret – nézett Jamie-re Lara. – Köszi, hogy mindannyiunkat lealáztál.

Jamie letépett egy szál százszorszépet, és játékosan hozzávágta.

Lara az elmúlt pár évben inkább lázadással töltötte az idejét, semmint tanulással, mégis jobb eredményt ért el, mint én, és csak hajszálnyival maradt el Jamie-től. Egyszerűen ilyen okosnak született.

– A szüleid annyira büszkék lesznek rád – mondtam Jamie-nek.

Jamie bármire képes lett volna, bárhová mehetett volna. Mind tudtuk. Kiskora óta építész akart lenni, amióta csak fel tudta tenni a kérdést, hogyan lettek az épületek.

Felnyögött.

– Még mindig ragaszkodnak ahhoz, hogy este elvigyenek vacsorázni.

– Egyedül téged hívtak? – kérdezte Lara. – Neve-et nem?

Larára villantottam a tekintetemet.

– Menj csak – mondtam Jamie-nek.

De ő a fejét rázta, és hanyatt dőlt a fűben.

– Úgyis csak prédikálnának.

Hogy tönkreteszed az életed, amiért itt maradsz velem.

Jamie apja hat évvel korábban csinálta meg a szerencséjét az ingatlanpiacon. Azóta bőkezűen szórta a pénzt a két fiára, és nagyszabású terveket szőtt Jamie, a fiatalabb fia jövőjéről. Rangos egyetem, egzotikus utazások, befolyásos barátok, előkelő klubtagságok. Első osztály mindenben, ötcsillagos élet. Lényegében Jamie-t arra szánták, hogy a bátyja, Harry tökéletes másolata legyen.

– Nem megyek vacsorázni velük – fordult felém Jamie, és rám szegezte azt az eltéveszthetetlen tekintetét, amellyel az egész világot be tudta kebelezni. Senki nem tudott úgy elvarázsolni egyetlen pillantással, mint ő.

Lara félrebillentette a fejét.

– Azt hiszem, te vagy az egyetlen ember az ismerőseim közül, aki nálam is makacsabb.

Nem voltam benne biztos, hogy egyetértek Larával. Jamie nem makacs volt, hanem hű az elveihez – bár Lara szerint ez csupán játék a szavakkal. Körbeadtuk a palackot, egyre vidámabbak lettünk, ahogy a fejünkbe szállt az ital, miközben a fű lassan magába itta az esti párát, és az égbolt sötétbe fordult. Végül elindultunk a belváros felé, és egy szemetesbe hajítottuk az üres üveget. Később viszont bánni kezdtem, hogy nem tartottuk meg.

Hajnalig csavarogtunk, egyik bárból a másikba sodródtunk. Jamie egész éjjel a derekam köré fonta a karját. A telefonjaink lemerültek. Lara végül lelépett, tovább ment egy buliba valami fiúval, akit akkor ismert meg. Mire az első napsugarak tejként ömlöttek végig a templomtornyokon és a tetőcserepeken, Jamie és én egy szűk sikátor ferde falánál csókolóztunk, és a jövőnk gondolata úgy izzott bennem, akár a felkelő nap. Még két mérföldet tántorogtunk a szülei házáig, alkoholtól kábultan.

Felbotorkáltunk az emeletre a szobájába. Megosztoztunk egy kancsó vízen, csókolóztunk, és úgy szeretkeztünk, hogy még a ruháinkat sem vettük le. Újra és újra egymás nevét suttogtuk zihálva, miközben alattunk nyikorogva ringott az ágy.

Kétszer is láttam, hogy felkapcsolódik a fény a folyosón. Hallottam a padlódeszka recsegését, aztán a halk, fojtott beszédet.

Csak később esett le, milyen hangosak voltunk. Mennyire tiszteletlenek. És hogy ezzel újabb okot adtam a szüleinek arra, hogy utáljanak – ha egyáltalán szükségük volt még egyre.

Későn ébredtem, egyedül. Ahogy felültem az ágyban, a fejem tompán lüktetett, és újra hangokat hallottam – ezúttal cseppet sem elfojtva.

A napfény meleg vízként ömlött be a függöny résein. Friss levegőre vágytam. Jamie szobájában egymásra halmozva álltak a félig bepakolt kartondobozok, jelezve, hogy a család hamarosan Putney-ba költözik, Londonba. Jamie nagyapja azon a tavaszon halt meg, hosszú évek után, amelyek alatt folyamatos gondozást igényelt, így most a szülei végre megvalósíthatták régi álmukat: elköltözhettek a fővárosba.

Szerették volna, ha Jamie is velük tart. De Jamie tudta, hogy én nem engedhetem meg magamnak a londoni egyetemet. Ezért azt mondta nekik, ő inkább Norwichban akar építészetet tanulni, és közös albérletbe költözik velem. Akkor már három éve jártunk – de amit kezdetben imádnivalónak tartottak a szülei, mostanra már aggodalommal töltötte el őket. Újra meg újra leültették, hogy megkérdezzék, biztos-e a dolgában. Chris, az apja, még sörözni is elvitte, és finoman emlékeztette, hogy „sok nő van még a világon”. Még Harryt, a bátyját is rávette, hogy próbálja meg észhez téríteni.

Soha nem kértem Jamie-t, hogy maradjon. Soha nem tettem volna ilyet. Én is a legjobbat akartam neki.

A szobájában már leszedték az összes posztert. A falakon már csak a gyurmaragasztó kékesszürke foltjai emlékeztettek rájuk. Belém mart a szomorúság: valószínűleg soha többé nem látom ezt a szobát. A szobát, ahol egymásba szerettünk. Ahol órákig nevettünk, öleltük egymást, csókolóztunk. Ahol a közös jövőt terveztük, és elhittük, hogy örökre együtt maradhatunk.

Végül kinyílt az ajtó, Jamie lépett be. Valamit hozott a hóna alatt. Letette, aztán súlyosan lehuppant az ágy szélére. A tarkója vöröslött – mindig kipirult, amikor felzaklatta magát.

Előrehajoltam, hogy megnézzem, mit hozott. Egy festményt, amit nem ismertem. Négy alakot ábrázolt egy amerikainak tűnő étkezdében sötétedés után. Elhagyatott, sőt baljós hangulatot árasztott, de azonnal megtetszett, még úgy is, hogy nem értettem pontosan az okát.

– Tegnap este mind ott vártak rám a vendéglőben – szólalt meg Jamie halkan, rezzenéstelen arccal. Világosbarna haja még nedves volt, nyilván már lezuhanyozott. Dezodor és fogkrém illata lengte körül. – Nagyi is ott volt. Ezt akarta nekem adni, gratulációként. – A festményre bökött. – Nagyapámé volt. Tudta, mennyire szeretem.

Akkor döbbentem rá, hogy kívülről nézve mennyire úgy tűnhetett, mintha én biztattam volna Jamie-t, hogy inkább maradjon velem inni. Hogy legyintsen a szüleire, a jövőbeli terveire – hiszen csak egyszer élünk! És ráadásul minket is végig kellett hallgatniuk, miután hazabotorkáltunk. Borzasztó tapintatlanok voltunk.

Pedig az igazság az, hogy szerettem Jamie családját. Irigyeltem őket. Jó érzés volt – még ha csak lopott pillanatokra is – úgy tenni, mintha része lehetnék az ő világuknak.

– Találd ki, mit mondott apám az előbb – szólalt meg újra Jamie.

Tudtam, hogy úgysem tudnám kitalálni, így csak vártam.

– Pár hónapja vett egy lakást. Londonban. A Sohóban. Nekem.

Nem mondtam semmit, de furcsa nyugtalanság kezdett ébredezni bennem. Mintha selyemszalagok sodródtak volna végig a gyomromon.

– Hogy… legyen némi segítségem a rajtnál – tette hozzá.

Nekem ez másnak tűnt. A segítség az volt, amikor Lara megkapta a szociális támogatást, hogy egyáltalán el tudjon menni egyetemre. Viszont egy lakás ajándékba… az maga a lottóötös.

A bátyjával, Harryvel is ugyanezt csinálták: segítettek neki lakást venni Zürichben, ahol most bankárként dolgozik. Tíz évvel idősebb Jamie-nél, én csak egyszer találkoztam vele, még évekkel ezelőtt. Arra emlékszem, hogy erős dohányszagot árasztott.

Mégis. Nem Jamie tehetett róla, hogy gazdagok a szülei. Én ismertem őt akkor is, amikor még küszködtek anyagilag.

– Egy lakás a Sohóban… Elég mesésen hangzik. – Kinyújtottam a kezem, és megsimítottam a tarkóját. A bőre meleg volt, és sima, akár egy kavics a tengerparton. Jamie finoman hozzám simult, a feszültség lassan lecsorgott a válláról.

– A pénz nem minden, Neve.

Biztos voltam benne, hogy ilyesmit csak az mond, akinek van. De nem szóltam rá.

– Mármint, persze, jó lenne London. De van egy hatalmas dolog, amit teljesen kihagynak a képletből.

– Micsoda? – suttogtam.

– Hogy akkor nem lehetnél velem.

Ez csak egyet jelenthetett: az, hogy én is költözzek vele a puccos lakásba, hivatalosan is kizárt volt. Vagy csak azután jöhetett volna szóba, ha teljesülnek bizonyos feltételek.

– Én veled akarok lenni – mondta. – Építsünk közös életet itt!

– Ne áldozz fel értem semmit!

– Nem áldozok fel semmit. Nincs szó ilyesmiről. Szeretlek.

Előrehajoltam, és megcsókoltam. Éreztem, ahogy megremeg.

– Mit jelent? – kérdeztem halkan.

– Micsoda?

– A festmény.

– A nagyapám szerint… a magányról szól. Vagy talán a félelemről. A háború alatt festették.

Újra megcsókoltam.

– A szüleid azt hiszik, hogy csak visszafoglak.

– Nem érdekel. Szeretlek. Szeretlek, Neve.

A kezem becsúszott a köntöse alá, és éreztem, ahogy hirtelen örömmel teli lélegzetet vesz, miközben az ujjaim végigsiklottak a bőrén. Nem tudtam megállni. Újra és újra bizonyítani akartam neki, mennyire szeretem.

Sokan mondták, hogy tizennyolc évesen túl fiatalok vagyunk ahhoz, hogy tudjuk: ez örökre szól.

És mégis: mi biztosak voltunk benne.

– Te meg én, Neve. Mindörökké. – A szavai úgy csúsztak át az ajkáról az enyémre, mintha mindig is ott lett volna a helyük. Pont az volt, amit hallani akartam. És az íze édesebb volt bárminél.

– Mindörökké – leheltem vissza.

2.

Most

A monitorom az egyetlen fényforrás a kihalt, nyitott terű irodában. A képernyő úgy világít a félhomályban, mint egy akvárium. Ránézek az órára, majd kinyújtózom. Este tízre jár.

Már csak egy óra, aztán végre rányomhatok a mentés gombra ezen a prezentáción, és holnap reggel jöhet az utolsó átolvasás.

A telefonom vibrálni kezd a néma csendben, amitől összerezzenek ültömben.

Meglepő módon Leo nevét látom, aki az exem.

– Sziiaa – szól bele nyújtottan, mintha csak tavaly ilyenkor lenne, és azt kérdezné, milyen sört hozzon vacsorára.

– Dolgozom – felelem udvariasan, nem akarok semmiféle nosztalgikus illúziót táplálni benne. – Mi újság?

– Plus ça change.

– Nem tudom, ez mit jelent. – (Fix, hogy ő sem.) – Segíthetek valamiben?

Felsóhajt. Hallom az öngyújtó kattanását. Tíz másodperc alatt újra szembesülök mindazzal, ami annak idején az őrületbe kergetett Leóban. Már csak annyi kellene, hogy bébinek szólítson, és belekezdjen a kriptovaluták magyarázatába, és meg is volnánk – az idegesítő tulajdonságai top 5-ös listájának minden pontja kipipálva.

– Úgy gondoltam, jobb, ha tőlem hallod először, bébi.

A képernyőmre szegezem a tekintetem, kitörlök egy aposztrófot, beteszek pár vesszőt. Nem túl kicsi ez a betűméret?

– Megházasodom.

– Ó. Tényleg? – habozok. – Gratulálok.

A barátnője, pontosabban most már a menyasszonya, gondolom, egy volt kolléganője. Akkor ismerkedtek meg, amikor mi ketten még együtt voltunk. Hogy volt-e bármi átfedés, azt nem tudni. De őszintén szólva, a szívem mélyén nem is nagyon érdekel már.

– El kellene jönnöd.

– A lagzira?

– Hát… igen.

Ezen meghökkenek. Azóta, hogy véget vetettem a kapcsolatunknak, talán háromszor beszéltünk. A lánnyal egyszer sem. Leo az egyetlen ember az ismerőseim közül, aki lazábban hív meg valakit az esküvőjére, mint vacsorára a Nando’sba.

Sóhajtok, újra a képernyőt nézem. A prezentáció, amin dolgozom, egy új ügyfél számára készül, egy műemlék kastélyt kell átalakítani Észak-Norfolk partvidékén. Ha megnyerjük a projektet, az újabb lépés lehet a kinevezésemhez vezető úton.

– Nem hiszem, hogy ez helyénvaló lenne – mondom végül. – De… őszintén sok boldogságot kívánok nektek, Leo.

Néhány másodpercig nem válaszol. Hallom, ahogy az öngyújtóját kattintgatja. Klikk, klikk.

– Adhatok egy tanácsot, Neve? Mint barát?

Mindkét kérdésre fintorgok.

– Mondd csak.

– Túl sokat dolgozol.

– Ez nem tanács.

– Jó, akkor nevezzük inkább… jóindulatú megfigyelésnek.

Eszembe jut, hogy akár emlékeztethetném is Leót: ha valaha is rászorulnék életvezetési tanácsokra, ő lenne az utolsó, akitől elfogadnám, elvégre az elmúlt négy évben három munkahelyéről is kirúgták. De ehelyett csak mély levegőt veszek, és elmosolyodom, pont úgy, ahogy akkor szoktam, amikor egy ügyfél kezd kiborulni.

– Ennyi?

Klikk, klikk.

– Azt hiszem, igen. – Sok sikert, Leo!

Erre felnevet, és befejezi a hívást.

Letiltom a számát, és visszafordulok a monitoromhoz.

Hazafelé a holdfénytől fakó, elhagyatott utcákon sétálok. Válaszolok a kolléganőmtől, Parveentól kapott üzenetre, aki bár a kisfia miatt virraszt, de még így is marad elég energiája azon aggódni, hogy ennyit dolgozom. Magas vérnyomást emleget. Megnyugtatom, hogy már elindultam haza. A sarki bolt mindjárt zár, gyorsan beugrom egy üveg borért.

Otthon lerúgom a cipőmet, ledobom a táskámat, és beteszem a fehérbort a fagyasztóba.

Az elmúlt években apránként, szeretettel újítottam fel ezt az apró sorházi otthont. Keményen spóroltam, hogy minőségi darabokat vehessek a kedvenc tervezőimtől, akikért odavagyok, hétvégente pedig a bolhapiacokat jártam antik kandallók, ólomüveges ajtók és spaletták után kutatva. Most már elképzelhetetlennek tűnik, hogy valaha is elköltözzek innen. Leo egyszer felvetette, hogy vegyünk ki közös lakást, amire úgy reagáltam, mintha azt javasolta volna, alapítsunk szervezett bűnbandát.

A szomszédaim veszekednek. Nem újdonság. Most épp azon, hogy miért nem tette oda magát a pasi az esti programon, amiről az imént értek haza. Bekapcsolom a tévét, feltekerem a hangerőt. Vagy öt percig ülök előtte, anélkül, hogy odafigyelnék, aztán úgy döntök, hogy amíg arra várok, hogy a bor lehűljön, kipipálok néhány dolgot a teendőim listájáról.

Leo egyszer megkérte a kezem. Teljesen abszurd helyzet volt. Egy görög bárban ültünk, részegek voltunk, de nem vidáman, és épp a pénzen ment passzív-agresszív adok-kapok. Szerencsére volt annyi lélekjelenlétem, hogy nemet mondjak. Tudtam, legbelül mindig is tudtam, hogy ő nem az én emberem.

Pedig voltak jó tulajdonságai is. Egész jól meg tudott nevettetni, és sosem görcsölt rá apróságokra, amivel jól ellensúlyozta az én aggodalmaskodásra való hajlamomat. És bosszantóan jóképű volt, talán ez is tartotta életben a szikrát még akkor is, amikor már rég ki kellett volna hunynia. De végül tudtam: nem akarok nyolcvanévesen arra ébredni, hogy Leo fekszik mellettem. Ennyire egyszerű volt a döntés.

Felveszek egy gumikesztyűt, és nekiesek a fürdőszobának forró vízzel és tisztítószerrel. Felmosom a konyhapadlót. Az üres mosogatógép felső polcára teszek egy fél citromot, és elindítom üresen. Összehajtogatom a tiszta ágyneműt, hajpakolást teszek fel. Átgőzölöm a lepedőket.

Hajnali két órára jár, mire lekapcsolom a villanyt. A szomszédok a veszekedésről immár fájdalmasan hangos szexre váltottak. Behunyom a szemem, a fejemben már lüktet a migrénszerű dübörgés, tapogatózva keresem a fülhallgatómat, hogy legalább ne halljam, milyen kéjes mondatokat sikítanak felváltva egymásnak. Próbálok nem gondolni az utolsó alkalomra Leóval. És bár ezt még sikerül is elkerülnöm, a többi gondolatot már nem tudom visszatartani.

Így történik, hogy hajnali fél négykor pizsamában, törökülésben ülök a nappaliban, és meditációval próbálom rávenni magam a nyugalomra. Elég hamar kudarcot vallok. Soha nem ment a meditálás. Egyszerűen nem vagyok úgy huzalozva.

Végül feladom az alvást és a többi próbálkozást, hogy kiürítsem a fejem, inkább kimegyek a picike hátsó kertembe. Mélyen beszívom a hajnal előtti levegőt, és – ahogy ilyenkor gyakran – Jamie-re és Larára gondolok.

Kint maradok a teraszon, míg reszketni nem kezdek a hidegtől, aztán hirtelen belém nyilall: valamit teljesen elfelejtettem.

Így indul a péntekem: a szétrobbant fehérbor üvegszilánkjainak veszélyes kihalászásával a fagyasztóból. Végül is… legalább a másnaposságot megúsztam.

3.

Ebédidőben Parveen egy helyi építészirodában folytatott megbeszélésről tér vissza.

Dudorászik.

Parveen soha nem szokott dudorászni. Igazából egyikünk sem szokott. Ez nem az a fajta iroda.

Tévedés ne essék: jó itt dolgozni. De a légkör inkább pörgős, mint kényelmes. Soha nem vagyunk annyira fesztelenek, hogy dúdolni kezdjünk. Van, hogy még kávézni sincs időnk.

– Veled meg mi történt? – kérdezem mosolyogva, amikor lehuppan mellém a székre.

– Szuper megbeszélés volt. A Crave & Co.-nál.

– A Millbrook-projektről? Hogy állnak a dolgok?

A Kelley Lane Interiors belsőépítészeti iroda, ahol Parveennal dolgozunk, nyerte el a megbízást a Kelet-Norwichban épülő Millbrook Idősek Otthonára.

Parveen egy metszetrajzzal legyezi magát.

– Lehet, hogy csak a hormonjaim bolondultak meg, de az az építész… hát, elég szexi.

Felnevetek.

– Komolyan, mi bajom van? Végig azon járt az agyam, hogy milyen lenne gyereket szülni neki.

– Tudod, hogy már van gyereked valaki mástól, ugye? – emlékeztetem. (Ikrei vannak az ügyvéd férjével, Mazzel, akit Parveen rajongásig szeret.)

– Ó, tényleg – mondja álszomorúan. – Na mindegy. Álmodozni szabad.

Nyolc éve ismerem Parveent. Ugyanazon a nyáron kezdtünk a KLI-nél, és elképzelni sem tudom, hogy bárki mással osztozzam az íróasztalomon. Elképesztően okos, rendkívül gyors észjárású, és – szórakoztató módon – a legügyetlenebb ember, akivel valaha találkoztam, olyannyira, hogy most már nem hajlandó senkinek sem kávét hozni az irodában, mivel elég magas nála a harmadfokú égési sérülések beszerzésének esélye.

– Mesélj a projektről! – Imádom egy új megbízás első fázisát: a megbeszéléseket, a kutatást, a lehetőségek fényes ígéretét.

Elmosolyodik.

– Ash Heartwellnek hívják.

Visszamosolygok rá.

– Tényleg a projektről kérdeztelek.

Jól ismerem a Crave & Co.-t, sokat dolgozunk velük – Ash Heartwellről is hallottam már, de még sosem találkoztunk.

Érkezik egy e-mail. Parveentól. Egy link Ash Heartwell profiljához a Crave & Co. weboldalán.

– Ööö… köszi, de nem fogok kutakodni utána. Odaadjam a ventilátoromat, vagy mi?

– Csak kukkants rá! – könyörög. – Olyan a profilképe, mint egy parfümreklám. Szinte érezni a Paco Rabanne-t.

Kelletlenül, de rákattintok. Igaza van – a fekete-fehér portré akár egy férfimagazin belső címlapján is lehetne.

Átfutom a bemutatkozását.

Ash a Bartlett Építészeti Egyetemen végzett, majd csatlakozott a csapathoz. Az építészet felé egy baleset után fordult, ami a húszas éveiben történt vele, és alapjaiban kérdőjelezte meg az addigi pályaválasztását. Tanulmányai során számos díjat nyert, jelenleg több projekt munkálataiban is részt vesz.

– Tudod, ki ő, ugye?

– Hmm? – válaszolom, miközben visszakattintok a böngészőből a képernyőmön futó 3D-s látványtervre.

– Az, akibe belecsapott a villám.

Érzem, ahogy kiszárad a szám. A poharam után nyúlok, és iszom egy korty vizet.

– Nem emlékszel? Pár éve történt. Tele volt vele a sajtó.

Valóban emlékszem a férfira, akit villámcsapás ért. De akkoriban nem figyeltem rá igazán. Mert azon az éjjelen történt valami más is. Valami katasztrofális, ami kettészakította a világomat – és a szívemet is.

– …Neve?

Pislogva elűzöm a fenyegető emlékképet.

– Bocsánat, mit mondtál?

– Csak azt kérdeztem, tudnál-e később segíteni valamiben.

Megrázom magam, elhessegetem a rossz érzést.

– Persze. Simán.

Ez egyszerű döntés: Parveen azon ritka, csodás emberek egyike, aki soha nem kér meg másokat borzasztó dolgokra csak azért, mert neki nincs kedve megcsinálni őket.

– Pedig még nem is tudod, miről van szó. És igazából… ez pont olyasmi, amit a világon a legkevésbé szeretsz csinálni.

Jó, visszavonom. Felnyögök, és a homlokomat a billentyűzethez nyomom.

– Csak ne megint a tizenegyedikesek, légyszi…

A KLI sokat foglalkozik pályaorientációs programokkal a környéken – iskolákba, gimnáziumokba és egyetemekre járunk be. Fogadunk egyetemi gyakornokokat, és együtt dolgozunk különböző felsőoktatási intézményekkel különféle projekteken. Ezeket alapvetően nem bánom, sőt, többnyire még élvezem is, de a legutóbbi tizenegyedikes csoport, akiknek előadást tartottam, könyörtelen volt. Előbb kinevettek, aztán bekiabálásokkal zavartak meg, és a tanáruk, aki szerint „nagy sikert arattam”, végig a telefonját nyomkodta.

A bekiabálásokat még valahogy elviselem. De ha az időmet pazarolják, azt nem tudom megbocsátani.

Parveen áttol egy vastag papírra nyomott meghívót az asztalon.

– Elvileg ma este hivatalos vagyok egy zártkörű kiállításmegnyitóra egy galériába a Magdalen Streeten, de teljesen kiment a fejemből. Maz nagy mediációt vezet a munkahelyén, valószínűleg sokáig elhúzódik, úgyhogy muszáj otthon lennem az ikrekkel.

Utálok emberekkel művészetről beszélgetni – Parveen ezt pontosan tudja. Ő a KLI házi művészetszakértője, általában ő tárgyal a galériákkal és műkereskedőkkel az ügyfeleink nevében. Az egyetemen művészettörténetet tanult, és tényleg odavan a témáért.

Nem arról van szó, hogy ne tudnám megcsinálni: ha kapok elég időt, bármire rá tudom hangolni magam. Inkább az a baj, hogy nagyon alacsony a tűréshatárom a fellengzős emberekkel szemben. Leo például imádott galériákba járni, és sületlenségeket összehordani, csak hogy okosabbnak tűnjön. Valójában semmit nem tudott, de úgy táplálta az egóját, hogy ezt jól el tudta titkolni. Ugyanezt előadta borral, irodalommal – és, ami a legkellemetlenebb volt, főleg a vacsorapartikon – nemzetközi politikával is.

Parveen könyörögve néz rám.

– Fél óra, esküszöm. Csak hogy elmondhassuk, hogy a cég képviseltette magát. Ingyenbor, egy kis smúzolás, aztán mehetsz is.

– Ingyenbor, smúzolás, lelépés?

– Ígérem.

– Jó, úgy érzem, ezt még be tudom vállalni – fordulok vissza az Art Deco konyhához, amin éppen dolgozom. – De akkor a következő tizenegyedikes csapat a tiéd.

– Megegyeztünk – feleli vidáman. – És ki tudja, még az is lehet, hogy valami igazán érdekes emberrel futsz össze.

Leo jut az eszembe, és felvonom a szemöldököm.

– Kedvelem az optimizmusod, Parv. De ne éld bele magad.

4.

Kissé késve érkezem, mert teljesen elvesztettem az időérzékemet, miközben egy kétemeletes pajta lakóházzá alakításának terveit javítgattam, amelyeket az utolsó pillanatban küldött át a fejlesztő, szoros határidőt hagyva.

A galéria közönsége csendben hallgatja a művészt, aki épp beszédet tart. Besurranok hátulról, és leemelek egy pohár meleg fehérbort az asztalról. A kiállított olajfestmények csupán tompa árnyalatok kavargó foltjai, a témák szinte megfejthetetlenek.

És akkor meglátom. A terem túloldalán áll, szintén borospohárral a kezében. Figyelmesen hallgatja a monológot, de ahogy ránézek, valamiért hirtelen felém fordul.

Találkozik a tekintetünk. Megáll a világ. A pillantása forrón siklik végig rajtam, mint egy lángnyelv.

Egész életemben csak egyvalaki nézett rám így.

Ekkor jövök rá, hogy ő az. A férfi, akibe belecsapott a villám. Parveen új munkahelyi kiszemeltje. A városban félig-meddig hírességnek számít, mint amikor valaki túléli egy cápa támadását. Vagy egy orrszarvúét. De a részleteket nem ismerem. Mert tudom, ha rákeresnék arra az éjszakára, előbb-utóbb belefutnék abba a másik balesetbe is, ami alig egy utcával arrébb történt – és amit soha többé nem akarok szalagcímként látni.

A művész befejezi a beszédet. Udvarias taps hallatszik, amit hamarosan felvált a beszélgetés moraja.

Figyelem, ahogy a terem túlfelén Ash lassan elindul a képek mentén. Mindegyik előtt megáll, időt szán rájuk. A gondolataiba merült, csendes alak a nyüzsgő testek között. Azon kapom magam, hogy a tekintetemmel követem, amerre halad. Annyira lefoglal a látvány, hogy csak akkor veszem észre, milyen közel ért, amikor már mellettem áll.

És akkor… letaglóz, mint egy vonat: Tom Ford Noir. Összetéveszthetetlen. Bárhol felismerném ezt a parfümöt.

Megpróbálom összeszedni magam. Magas férfi, még nálam is magasabb. Úgy fest a sötét farmerében és a vasalt ingében, mint aki szintén csak most végzett a munkával.

Úgy döntök, bemutatkozom. Kezdem sejteni, hogy ő hívhatta meg Parveent.

– Jó estét – szólalok meg vidáman, munkahelyi üzemmódra váltva. – Neve Lambourne vagyok, a Kelley Lane Interiorstől.

Felderül az arca, és felém fordul.

– Ó, helló! Parveen említette, hogy talán be tud nézni.

Magamban elmosolyodom. Említette, mi?

Kinyújtja a kezét.

– Ash Heartwell.

Kezet rázunk. A fogása meleg és határozott. Valahogy mégis úgy ér, mintha minden idegszálamra egyszerre tapintana rá.

Ash a mellettünk lógó festmény felé biccent – talán azért, hogy elkerülje a kínos csendet.

– Mit gondol róla?

A tér kicsi, forró, tele emberekkel. Minden falfelületre vakító reflektorok irányulnak. A hátamon izzadságcsepp gördül le, és úgy érzem, mintha valaki épp most mérne végig tetőtől talpig.

– Nagyon… zsigeri – mondom határozottan. (Ez a bevált jelzőm az absztrakt művészetre. Általában nyerek vele pár másodpercet, hogy témát váltsak, vagy ha az nem jön össze, akkor legalább méltósággal kilépjek a beszélgetésből.)

– Zsigeri, hmm – ismétli bólintva. – Engem a színpalettája fogott meg. Ahogy egyszerre kapcsolódik a világoshoz meg a sötéthez. Érti, hogyan gondolom?

Na ezért nem bírom a galériákat. Az emberek azt várják, hogy épkézláb esztétikai meglátásokat ossz meg velük. Én meg őszintén szólva sokkal szívesebben lennék most az irodában, és rajzolnám tovább azt a pajtából átalakított lakást.

– Ühüm – bólintok, és közben azt kívánom, bárcsak lett volna időm legalább belenézni a kiállítás katalógusába, mielőtt elindultam.

Ash kissé közelebb hajol.

– Csak vicceltem. Lövésem sincs a művészetről.

Felszabadult nevetés bukik ki belőlem. Ránézek: tiszta, élénk tekintet, határozott állvonal, halvány nevetőráncok. És az a finom, pajkos félmosoly.

Belekortyol a borba.

– És ha nem nagy művészetrajongó… akkor miért van itt, ha megkérdezhetem?

– Nem arról van szó. Csak… elég semlegesen állok hozzá. A legtöbb műhöz legalábbis.

– Mindenkinek van legalább egy kedvenc művésze, aki megérinti.

Érzem, hogy néz. És igaza van – valóban van egy művész, aki nagy hatással van rám. Akinek a képeitől valahogy ismét közelebb érzem magam Jamie-hez. Mindig is így hatott rám.

– Hát… – kezdem tétován –, azt hiszem… Edward Hopper. Van egy festménye…

– Éjjeli baglyok – vágja rá habozás nélkül.

Rámeredek. A lélegzetem elakad, mintha viharfelhő szorult volna a torkomba.

– Nekem is megvan az a kép. Mármint, csak egy nyomat, nyilván.

– Nekem is. Ott lóg a falamon.

Ahogy újra végignézek rajta, és belélegzem az ismerős Tom Ford illatot, megjelenik mellettünk egy valódi Chanelnek tűnő tweedkosztümöt viselő nő. Ismerem Kelley-n keresztül: ingatlanfejlesztő, és egy helyi művészeti alapítvány vezetője.

– Szia, Neve – üdvözöl melegen, és a levegőbe cuppant az arcom mellé. – Hogy vagy, drágám? Szörnyen udvariatlan leszek, de elrabolhatnálak egy percre? Szeretnélek bemutatni valakinek.

Ashre pillantok, bocsánatkérően mosolyogva.

– Elnézést.

– Természetesen – feleli a férfi, én pedig már sodródom is tovább.

Miután Kelley ismerőse bemutat az egyik barátjának, elkezdem bejárni a termet, hogy elvegyüljek kicsit, és kapcsolatokat építsek. A KLI-t mindenki ismeri a városban, és én legalább névről biztosan ismerem az összes vendéget.

Időnként magamon érzem Ash tekintetét. Még mindig nem hevertem ki teljesen azt a pár percet, amit az imént együtt töltöttünk. És nem tudom kiverni a fejemből, mennyire… különös volt az egész. Mintha nem stimmelt volna valami. És mégsem tudnám megmondani, miért.

Körülbelül egy órával később, az ajtóban futunk össze.

– Most mennem kell – mondja –, de… ez az elérhetőségem.

Átad egy névjegykártyát.

Bár valami halvány nyugtalanság még mindig ott motoszkál bennem, elmosolyodom.

– Csak nem folytatni szeretné a beszélgetést… a művészetről?

Finoman felnevet.

– Igen. Pontosan erről van szó.

A szemébe nézek.

– Örülök, hogy találkoztunk.

– Én is – feleli.