Ahhoz, hogy a SZK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

Lukáš Palán

Surový tvar

Argo, 2021

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Hanzelik Gábor

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Varga Balázs

Az Európai Unió finanszírozásával. Az itt szereplő vélemények és állítások a szerző(k) álláspontját tükrözik, és nem feltétlenül egyeznek meg az Európai Unió vagy az Európai Oktatási és Kulturális Végrehajtó Ügynökség (EACEA) hivatalos álláspontjával. Sem az Európai Unió, sem az EACEA nem vonható felelősségre miattuk.

ISBN 978-963-551-139-6

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2021, Lukáš Palán

© Hungarian translation 2023, Hanzelik Gábor

© Hungarian edition 2023, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

ELSŐ RÉSZ
Egonra várva

Szóval ülünk itt a játszótér korlátján, lóbálom a lábamat a levegőben, ide-oda, Sezlony is lóbálja, Teknőc és Cabrito is lóbálja, a többiek a földön ülnek, és kavicsokat dobálnak az úttestre, amikor odacsoszog hozzánk az öreg Avar, és mi azt mondjuk neki: honnan is tudhattuk volna? És ő megállás nélkül szapul minket, de nem néz ki túl haragosnak, inkább fáradt, kimerült, és izzad, mint az állat, de akkor sem hagy békén, és csak szajkózza, ezt nektek el kell mondania valakinek, hogy hülyeség légpuskával a kocsikra lövöldözni? Ez nektek le sem esik, hogy ilyet nem csinálunk, az ördögbe is? Erre Cabrito lebarnult lába megáll a levegőben, és azt mondja Avarnak: hallod, figyelj a nyelvedre, tata! És én tovább lóbálom a lábamat.

Avar megvakarja a homlokát, és a korábbi grimaszolását borzasztóan töprengő arckifejezésre váltja, és a plébános úr zöld tragacsa körül járkál, amibe belelőttünk néhányszor. Hiszen kilyukadt a szélvédője, ti tatárok! És hogy mi azt sem tudjuk, mik azok a tatárok, de ahogy mondja, azzal az emelkedett hanglejtéssel, nem valószínű, hogy valami finom társaság lehet, de mi sem vagyunk azok, tehát nekünk aztán mindegy. Csakhogy neki még ez sem elég, és tovább mondja: ezt minden kisgyerek tudja, hogy autókra nem lövöldözünk, egyáltalán nem most találták ki – de éppen ezt nem kellett volna. Cabrito leugrik a korlátról, látszik, hogy már elege van, előbb abbahagyta a lába lóbálását, most pedig már egyenesen Avar előtt áll, de van esze, nem kever le neki egyet, hanem ezt kiabálja, Golyszli, Golyszlikám, gyere csak ide! És Golyszli felemeli a seggét a földről, egy marék kavicsot az útra hajít, kezét beletörli a nadrágjába, és azt mondja: mi van? És Cabrito megkérdezi: tudtál róla, hogy nem szabad autókra lövöldözni? És Golyszli ingatja a fejét: nahát, ezt nem tudtam, ezt soha senki nem mondta.

Szóval ez ennyi. Ha Golyszli nem tud róla, akkor Avar hazudott. És ha Avar hazudik, akkor nem fogunk itt ücsörögni és hallgatni holmi tata szájmenését. Leugrálunk a korlátról, Avarnak testvéri egységben kapd be-t mutatunk, és elindulunk a biciklikkel a magtárhoz.

Falun a hírek fénysebességgel terjednek, néha talán gyorsabban is. Néhányszor megtörtént, hogy olyanért kaptam otthon, amit még el sem követtem, de aztán úgyis elkövettem, néha már csak dacból is, szóval nem haragudhatok a papára, hogy héba-hóba lekevert egyet. A papá már isten kegyelmében van, ahogy nagyapa mindig mondta, és ő már úgyszintén Isten kegyelmében van. Ez megint egy olyan dolog, amit hallottam már sok embertől, de még sosem láttam leírva, szóval azt sem tudom, kicsi vagy nagy I-vel írják-e, de amúgy nem is érdekel. Csak annyit tudok, ezt is nagyapa mondta, hogy Isten hatalmas, de hogy ez aztán hogy jön át a helyesírásban, arról fogalmam sincs. A papá már második éve van isten kegyelmében, és ez jól is van így, mert durva és buta ember volt. Csak azért hívom papának, mert Cabrito is így hívja az apját, Cabrito meg Egontól tanulta, aki azt mondta, hogy így hívják az apjukat a franciák, de ha ezt egy modern ember mondja, itt nálunk, ezeken a koszos-poros végeken, akkor azt leginkább sértőnek lehetne nevezni. Egon egy hónap múlva pénteken érkezik, tehát plusz-mínusz két nagy vihar múlva a faluban lesz, és mi végre összeröffenünk vele. Egon sokat jár a világban, és elég sokat is tud róla. Általában nekünk adja a könyveket, amiket útközben olvasott, és már nem tart rájuk igényt, de ezek olvasásánál sokkal jobb őt hallgatni, ahogy meséli, hogy mi mindent látott, és mi történt vele. Például, hogy volt Chilében, és látott ott patagónciprusokat, és ezek több mint négyezer évesek. A mindenit!

Ahogy megyek a szobámba, anya kijön a hálóból, és megkérdezi, hogy én voltam-e, aki rálőtt a plébánosra, emlékeztek, hogy mondtam nektek, hogy itt fénysebességgel terjednek a hírek, na, hát pont erről beszéltem, hogy a fenébe tudhat erről, hiszen alig néhány órája történt, ő meg egész nap itthon van, bezárkózva, ez rejtély, de azt válaszolom, hogy nem én voltam, és nem a plébánosra lőttünk, hanem a kocsijára, és én tutira nem találtam el, és szerintem egyébként is fantáziál, mert egy kicsit már az agyára ment a sok vallás. Besegítem anyát a mosdóba, csak vécézni akar, szóval ott hagyom egyedül, és megyek aludni.

* * *

Megjön Cabrito, magával hozza Teknőcöt is, becsöngetnek, és várnak. Azon kevesek közé tartozunk a faluban, akiknek van csengőjük, így Cabrito és Teknőc várnak néhány másodpercet, aztán megint becsöngetnek, mert a csengőnk annyira hangos, hogy még fent a repülőkön is hallanák, ha repülnének még errefelé. A rémes dallam tépi a fülemet, de ennek már így kell lennie, anya szegény süket, mint az ágyú, máskülönben nem hallaná, ha csöngetnek. Értem jöttek!, kiáltom, és veszem is a kabátomat. Jól van már, jól van, a francba is! Szaladok a második emeletről, és állandóan hallgatom ezt a szaros dallamot, és tudom, hogy Cabrito már semmire sem vár, tudja jól, hogy már úton vagyok, és ezzel már csak fel akar bosszantani, és az ujját a csengőn hagyja, amíg ki nem nyitom az ajtót. Lehet, hogy tetszik is neki ez a dallam, egész biztos, hogy szórakoztatóbb, mint a földön guggolni, és kavicsokat keresni, amelyek nem lehetnek sem túl kicsik, sem túl nagyok, aztán ezekkel dobálni az ablakot, habár néha az is eléggé szórakoztató.

* * *

A srácok biciklire ülnek. Én lusta vagyok előhozni a bringát, és mivel csak a közelbe megyünk, felülök Cabrito vázára. Egész úton a térdével rugdossa a combomat, de nem zavar. A földek most szárazak és letaroltak. A nap, mint egy hatalmas izzó, éget mint vadállat, mi meg próbálunk egyre gyorsabban menni, hogy legalább egy kicsit érezzük a szelet. A szél levegő, ami az ellenkező irányba tart, mondta Egon az egyik első találkozásunkkor, akkor kilenc- vagy tízéves lehettem, és valahogy máshogy is mondta, a légviszonyokról beszélt, konkrétan a felhőkről, iszonyú sokféle van, legalább húsz, különféle neveik vannak, olyanok, mint a cumulus vagy stratus, de lehet, hogy az egész sokkal bonyolultabb, és csak én raktároztam el a kobakomban ezt a tízéveseknek szóló verziót. Később mondtam ezt Sezlonynak, megpróbáltam hatni rá, de csak annyit válaszolt: mit pofázol? A felhő csak felhő.

Szeretem a szelet és a szélcsendet, a nappalt és az éjszakát, a port és a vizet, és mindezekből nálunk falun van bőven, nincs bőség, úgy értem, más dolgokból, de ami a természetet illeti, hát megvan majdnem mindenünk, és én ezt nagyon szeretem, ezért nem panaszkodom. Van kajszibarackunk, őszibarackunk, uborkánk, szilvánk, káposztánk, répánk, almánk, körténk, mirabellánk, ringlónk, dinnyénk, és még vagy ezer más dolog. A dombon túl, a déli lejtőkön ott egy víztározó, mögötte valami régi vár romjai, aztán még egy domb, meg még egy. A mezőn meglátok egy nyulat. Ücsörög egy kicsit, aztán fut a bringáinkkal párhuzamosan, aztán balra fordul, el az úttól, és eltűnik a bozótban. Istenem, ez csodás!

* * *

Lekászálódunk a kerékpárról, és egy gyors mozdulattal felugrunk a cseresznyefára. Mindenki talál egy erős ágat, felülünk rá, és tépkedjük a cseresznyét. Azt figyeld, mondja Cabrito, kánya, és rámutat a fára, ami tőlünk olyan tizenöt méterre lehet. Az nem kánya, mondja Teknőc, és magába töm egy marék cseresznyét. Teknőc ezeket lenyeli egészben, a magokat meg a seggéből lődözi. Sokáig nem hittünk neki, de egy éve megmutatta, és tényleg, ratatata. Szeretem forgatni a cseresznyét a számban, előbb a fogamra teszem, enyhén beleharapok, hátrahúzom, aztán megfordítom a nyelvemmel, és így valahogy meghámozom. De a legjobb, hogy így lehet köpködni, Cabritóra, Teknőcre, az útra, vagy a céltáblára, amit krétával rajzolunk a fa alá, és ami mindig ott is marad a következő viharig.

Viharok nyáron szinte minden második héten vannak, és ezek elég gyakran jó nagy viharok, leszaggatják a tetőket, elviszik a kecskéket, errefelé a természet nem kényeztet el bennünket. Ja, és a viharokról jut eszembe, hogy miért is Cabrito a mi vezetőnk. Tavaly támadt az a csodás ötlete, hogy ha már vannak ezek a viharok, amelyek alatt eltűnnek a kecskék, és mindenki azt mondja: a vihar elvitte a kecskémet – és ezzel mindenki meg is elégszik, mert a dolgok már csak így mennek, a mennyei kéz csak úgy elragad itt egy kecskét, ott egy tyúkot, mi miért is ne vihetnénk el egyet? Maga Egon is azt mondja, hogy az embernek ki kell használnia minden lehetőséget, szóval miért is ne, senki sem fog vele foglalkozni, nem nyomoznak majd, az a kecske egyszerűen csak elrepült, ezzel számolni kell, ahogy a komcsi polgármester mondja. Amikor aztán augusztus végén betört a faluba egy hurrikán, és Avarnak elvitte a háza tetejét, meg vagy négy kecskéjét, vadászatra indultunk, és nekem kellett figyelnem, de nem volt mit vagy kit, mert senki sem volt kint, a falu úgy nézett ki, mint valaki, aki behúzta a nyakát, és tisztelettudóan remélte, hogy az időjárás nem cseszi el még jobban, mint amennyire eddig el volt. A kecskét az erdőben egy órán keresztül hajtottuk ebben az ítéletidőben, mire elértünk a tisztásra, mert ott volt a bunkerünk, ami valójában nem is bunker volt, csak néhány összehányt léc, ami arra szolgált, hogy ne ázzunk meg. Az, hogy ezt a bunkert soha nem vitte el a vihar, számomra örök rejtély marad. Elképzelhető, hogy jól hánytuk össze a léceket. Volt, aki azonnal meg akarta sütni a kecskét, mostanáig emlékszem, hogy Teknőc a padlón valami sámánritmusokat dobogott, eközben Golyszli ellenkezett, hogy ha most sütjük meg, akkor a hús tiszta vizes lesz. Golyszli egy kicsit hülye, de ezt a társaságban senki nem hányja a szemére, mert ő a legfiatalabb köztünk, és mi is voltunk ennyire hülyék, mikor olyan fiatalok voltunk, mint Golyszli.

* * *

A hülyeséggel az ember nem dacolhat, hagyni kell megjönni és elmenni, nem úgy működik az, hogy valahogy vissza lehessen fordítani. Egon ezt elmagyarázta nekünk. Úgy van ez, hogy mikor az ember fiatal, mint Golyszli, Pipetta, Aludttej vagy Moszkvics, akkor hülye, mint egy zsák lepke. Aztán ez kicsit javul, így lehetünk most mi, én, Cabrito, meg Hüvelyk, Teknőc, Káposzta és Sezlony, habár az ő esetében erősen kétlem, hogy a sörön kívül más is van a fejében. Így megy ez most még egy évig, és utána belépünk a csúcskategóriába, bölcsekké válunk, és ha nem is fogunk tudni mindent, logikus, hogy a legjobb döntéseket hozzuk majd, mert ezekben az években ez így szokott történni. Utána meg már csak a leépülés jön, mondta Egon, gyors, megállíthatatlan, szomorú leépülés, ezért van, hogy az öregek annyira hülyék, ezért van, hogy annyiszor bekakálnak meg bepisálnak, van, hogy a szoba kellős közepén, és arra sem emlékeznek, mit csináltak tegnap, vagy hogy hívják a gyerekeiket és unokáikat, ezért kiabálnak nekünk mindig, hogy Viljem, Erik, Mitja, és mi nem reagálunk erre, hiszen ezek nem a mi neveink.

A tudatod pontosan úgy fejlődik, mint a tested, mondta Egon. Eleinte az ember nagyon gyönge, aztán elég fejlett lesz, és képes lesz megcsinálni bármit, amit akar, aztán megint gyönge, mint a harmat, és ez igaz rá fejben is. Jó, ezt Egon nem pontosan így mondta, de a szakszavakon már ne múljon. A szakszó egy olyan szakszó, amit egy olyan könyvben láttam, amit Egontól kaptunk.

* * *

Mikor nem nézek oda, Cabrito eltalálja egy cseresznyével a homlokomat, és röhög. Hol van most Egon? És már vágja is hozzám a következőt. Mármint utazik, azt értem. Ezt nem tudja senki. Hiszen mindegy is – mert bárhonnan is tért vissza Egon, az mindig érdekes volt, és minden, amit mesélt, százszor szórakoztatóbb volt, mint az, amit otthon a szüleink, vagy a nagypapáink, nagymamáink mesélnek, mert sokunknak már nincsenek is szülei, főleg apjuk. Ilyen, mondjuk, Golyszli, Pipetta meg Aludttej. És azt hiszem, ide számíthatjuk Moszkvicsot is, mert az apja meghibbant, tele a feje marhaságokkal. Egész életünkben csak azt hallgatjuk, mosogass el, etesd meg a disznókat, menj el csalánért, menj el fáért, hozz szenet, gyomlálj ki, szedd föl a krumplit, főzz meg, takaríts ki, ágyazz meg, söpörj fel, segíts a szomszédnak, hiszen egyszer majd ő is segíteni fog neked, ha neked lesz krumplid, szedd ki a répát, vágd le a füvet, gyújts be, rendezd el a tűzifát, és így egészen a végtelenségig. Szóval nem kell rajta csodálkozni, hogy Egont szeretjük a legjobban az egész faluból, annak ellenére, hogy alig lakik itt valaki.

* * *

Cabrito az egyetlen, akinek még egyben és életben van a családja, kivéve az egyik nagypapáját, aki szilveszterkor megfulladt a pipázástól. Azt a pipát a nagymama vette neki karácsonyra, szóval tulajdonképpen ez az ő hibája is, és mivel ezzel tisztában van, azóta megérdemelten sorvadozik. Ő tehet róla, ez már csak így megy. Errefelé az emberek nem magyarázkodnak, és ha elrontanak valamit, akkor tudják, hogy ők rontották el, és senkinek nem kell ezt közölnie velük. És ha itt-ott valami mégis összejön, akkor mindenki biccent egyet, de senki nem mond semmit, mert nincs is rá szükség. Ezért aztán itt gyakran honol csönd. Itt, faluban, falun, alatta és fölötte. Ha az ember fülel, meghallja a malacokat és a kecskéket, teheneket, csirkéket, struccokat, amiket Kuncék már évszázadok óta tartanak a kertben, és senki sem tudja pontosan, hogy miért kerültek ide ezek a böhöm nagy madarak, aztán hallhatja még a részeg horgászokat, a téren szétszóródott nyanyákat, akik kölcsönösen elárasztják süketségekkel azokat, akik keresztezik az útjukat a falu ütőerének számító otthon-posta-bolt-temető vonalon.

Cabrito papája hírhedt szerető, azt hiszem, hogy a faluban legalább négy nőt hálózott be, de hivatalosan ezt senki sem tudja. Hivatalosan csak FELIX MŰVEZETŐ, aki két műszakot is vezet a helyi gyárban, ahol azok a fickók, akiknek a faluban nincs földjük, naphosszat valamilyen műanyag gumikat szerelnek össze, hogy aztán bedobozolják, és a tengerentúlra küldjék őket, ahol valami más fickók, földek nélkül, autókat vagy miket raknak össze belőle.

A szexuális kalandjairól pedig az olasz kinézete tehet, amit Cabrito is örökölt tőle, aki túlzások nélkül a falu szépfiúja. Rövid, fekete haj, ami sűrűbb, mint a minket körülölelő erdők, élesen kirajzolódó járomcsontok, szögletes állkapocs, démonian sötét tekintet, ami az összeomlás határára taszít bárkit, aki néhány percig elréved benne.

Hirtelen egy kis patakocska zavar meg, amely pont az arcom előtt formálódik, felemelem a fejem, és látom Cabritót, ahogy keresztben ül egy ágon, a farka kint van, és hugyozik az úttestre. Bazdmármeg, mondom, és a saját ágamon egy kicsit hátrébb csúszok, és néha kinézek, hogy meddig tart még. Gondoljátok, hogy a plébános még fog panaszkodni, kérdezem, és Teknőc egyszer csak felhorkan, kétlem, örülhet, hogy nem csavartam le a fejét, jobb, ha vigyáz. Cabrito nevet. Pojs, mondja portugálul, és én is azt mondom, hogy pojs portugálul, és jól érezzük magunkat.

Mikor két évvel ezelőtt Egon visszatért az utazásairól, nem sokkal azután, hogy a papám megtért az isten kegyelmébe, Portugáliáról és Spanyolországról beszélt nekünk, és valamit még Tunéziáról, a datolyáról és a mogyoróról, de ez mindegy is, mi sem emlékszünk már pontosan, de amire emlékszünk, az, hogy a portugálok mindenre azt mondják, hogy pojs, és hogy ez valami olyasmit jelent, hogy persze, vagy na ja, szóval valami olyasmit, hogy minden fasza, és mikor ezt elmondta, Cabrito azt mondta neki, pojs – és akkor Egon elmosolyodott, rágyújtott még egyre, és azt mondta: rémes vagy te, Cabrito, aztán elmagyarázta, hogy a cabrito portugálul kiskecskét jelent, de még a virgonc kis taknyosokra is mondják, a csirkefogókra, kis ördögfiókákra. Nem tudom, hogy Cabrito ezzel végül azonosult-e, vagy csak megtetszett neki a szó, lehet, csak azért, mert maga Egon nevezte el így, szóval megtartotta, kisajátította, és néhány hónap múlva már senki nem kiabált neki semmi mást, csak hogy Cabrito, jössz vagy nem? Vagy: hol van Cabrito?

Mit bámulsz? Hallom pont a fejem közepén. Úgy néz ki, hogy elmerengtem, és egész végig a nagy fekete bozonttal borított üstökét bámultam. Miközben ő a kolbászával hadonászott, én cseresznyemaggal köpködtem őt. Nyugi, haver, mintha még soha sehol sem láttam volna.

Leugrottunk a fáról. Azt hiszem, elmegyek Tízkoronáshoz, téged meg Teknőc elvisz a vázon, mondta Cabrito, és elindult a falu irányába, minket meg sem várt.

* * *

Otthon anyát a földön találtam. A konyhában az asztal mellett feküdt, valószínűleg leesett a székről. Leestem a székről, mondta. Mióta fekszel itt, mi? Mondom, mióta fekszel itt? Nem tudom. Talpra segítettem, elkísértem a fürdőbe, és belefektettem a kádba. Visszatértem a konyhába, megnevesítettem egy rongyot, feltöröltem a padlót, minden pisaszagú volt, de ez már csak így megy. Eszembe jutott, hogy anya sincs már a toppon, azt sem tudja már, hogy a retyóba kell pisilnie, mit lehet erre mondani. Visszatértem a fürdőbe, vizet engedtem a kádba, meg benyomtam a dugót, néztem, ahogy anya körül egyre több lesz a víz, és hogy úgy néz ki, mint ő: színtelen, üres anyag. Aztán lenyomtam a vállát, és teljesen belemerítettem a kádba.

Így mostam én is a hajadat, emlékszel? És tényleg emlékszem, ahogy álltam a kádban, és anya azt mondta: szemet behunyni, és én behunytam, és éreztem az ujjait, ahogy beletúrnak a hajamba, és ahogy a halálosan veszélyes sampon a homlokomról a szemembe folyik, és én kis híján szörnyet halok, istenem, azt a stresszt, akkor azt gondoltam, hogy ha csak egy pillanatra is kinyitom a szememet, biztos elvesztem, nem fogok látni, és az utcán egy cérna segítségével fogok tudni sétálni, amivel valaki vezet, amit nem tudtam elképzelni sem, mert a srácok a cérnát tutira elvágták volna, és körbehúzzák, és röhögtek volna rajtam, hogy járkálok körbe-körbe, és nem tudom, hogy mi merre hány méter.

Aztán segítettem anyának felállni, rendesen megtöröltem mindenhol egy törülközővel, köntöst adtam rá, és elkísértem a hálóba.

Hallottam, hogy Egon megint eljön, nemsokára. Na, ez igaz. Ez nagyon kedves – de hogy pontosan mi a kedves, azt nem tudom, anya Egont már a kezdetektől fogva ismeri, ez azt jelenti, hogy amikor az ember világra jött, a másik ember már létezett. Egon egyedül vitte is valamire, róla kellene példát venned. És ezzel nem is ellenkeztem, ebben egyetértettünk, és mivel ekkora volt az egyetértés, anya szépen elaludt. Egy kicsit még simogattam a haját, aztán én is mentem aludni.

* * *

Szörnyű nyüszítés. Reggel hét, az istenit, kiugrom az ágyból, kinézek az ablakon, az istenit, kimegyek a házból.

A jobb oldali szomszéd kikászálódik a kapun, és most ott állunk egymás mellett, és egy vakarcsot nézünk, ahogy körbe-körbe forog. Láttam, elütötte egy kocsi, meg sem állt, mondja, és a kezét a szájára teszi. Na, hát ez kedves. De valahogy meg kell oldani, a fenébe is, nem tudok tőle aludni. Ekkor már előkecmereg a bal oldali szomszéd is, és mondom neki, hogy mi történt, és a szomszéd nem habozik, azonnal hátat fordít, és eltűnik a kapualjban. Ez a bestia egyre hangosabban nyüszít. Szegény kutyus, mondja a szomszédasszony, miközben a szomszéd kicsörtet a kapun a puskájával, és mikor odaér hozzánk, azt mondja: inkább forduljatok el, de nem is vár semmire, és a szomszédasszony éppen meg tud fordulni, a szomszéd meg egyenesen belelő a kutyus pofájába, hogy csak úgy szétspriccel az úttesten. És már csönd is van, mondja a szomszéd. Szegény kutyus, mondja a szomszédasszony, és megyünk vissza mindhárman aludni, mert vasárnap van, és vasárnap fél kilencig szokás aludni. A kutyust senki sem viszi el, ott marad az utcán, mint élelem a többi kutyusnak.

Mikor felérek, anya közli velem, hogy a szomszéd lelőtt egy kutyát. Honnan a fenéből tudta? Hiszen az ablakai a másik oldalra nyílnak, és alig bír átmenni a szoba egyik végéből a másikba, mi ez? És megyek vissza aludni, alszom, mint a kisangyal.

* * *

A kecskének vagy rettenetesen rossz a húsa, vagy nem tudunk főzni. Legföljebb a felét, ha megettük, többet nem, és ezt is annak ellenére, hogy pontosan úgy készítettük el, mint ahogy az öregek csinálták volna. Káposzta egyke a falu legnagyobb gazdaságában, és több mint ezer disznótort látott már. Majdnem minden vasárnap az apja kirángat egy disznót a lebetonozott udvarra, és a szeme közé ereszt egyet. Aztán a tetemet a többi palival közösen leforrázza, leszedi a szőröket róla, kampókkal felakasztják a kerítésre, és fejszével csillió darabra metélik. A beleket fogják a nők, félreállnak vele, énekelgetnek, közben kinyomkodják belőle az összes szart meg fost, ami a disznó beleiben van, mint amikor az ember fogkrémet nyomkod ki. Ez bizonyos időt vesz igénybe, ezt a férfiak jól tudják, szóval elkezdenek még szaporábban vedelni, mint amikor felügyelet alatt vannak. A nők persze állandóan figyelik őket, itt-ott némelyik oda is kiabál, főleg neveket, de ezek a palik nem kutyák vagy gyerekek, ezeknek mindegy, hogy valaki szólítgatja őket, főleg, ha kitöltött stampók állnak előttük. Dél körül aztán általában már annyira részegek, hogy ha futóversenyt rendeznének azzal a döglött disznóval, az még talán nyerne is. Aztán csak fetrengenek a padon, a kazán mellett, a mosókonyhában, a garázsban, az árokban, minden lehetséges helyen. A nők sütnek-főznek, rántanak, füstölnek, konzerválnak és konzerválnak, ez egy olyan szó, amit Egontól tanultam, vakarnak, párolnak, marinálnak és takarítanak. És mindig kíséri őket Hüvelyk papája, az öreg Hüvelyk, aki egy kicsit kettyós, és ahelyett, hogy azt tenné, amit a többi férfi, csak kattintgat a fényképezőgépével, mindent dokumentál, de még ő is belekortyol itt-ott, aztán elkezd népdalokat énekelni, amitől mindenki ideges lesz, még a nők is. De ez már csak így megy.

Káposzta általában a sarokban ül, és fáradhatatlanul figyeli ezt a karnevált, így amikor a vihar alatt elrablunk egy kecskét, és elcibáljuk magunkkal a tisztásra, a bunkerhez, azt mondja: te kevergeted a vért, te meg tartod a hátsó lábakat, készüljetek – és minden van valahogy, van értelme, és van benne rend, valahogy tudjuk, hogy kell ezt csinálni, ami lehet, hogy összefügg azzal, hogy Egon szerint már majdnem a legokosabb fázisunkban vagyunk. Aludttej kevergeti a vért, különben megalvadna, ha! És éppen ezért kapta ezt a feladatot, Golyszli után ő a második legfiatalabb, szóval nem is próbálkozott kimenteni magát, egyszerűen csak elfogadta, és belemártotta a kezét a meleg kecskevérbe, ami megtöltötte az odaállított vödröt. A vér összegyűjtésén és kevergetésén közel sem az a legrosszabb, hogy bele kell mártani a mancsunkat a meleg löttybe, hanem az, hogy olyan közel kell lenni a haldokló kecskéhez, és ilyen közelről nézni a szemébe, és látni, hogyan remeg, aztán hogyan vonaglik, aztán már se nem remeg, se nem vonaglik. Vége, ez már csak így megy. Aludttejnek nem volt ellenvetése, és nem rosszból mondom, de mikor azt mondta, hogy minden rendben volt, akkor azt nem nagyon hittük el, mert a vödör mellett kétszer elokádta magát.

A vérből levest csináltunk, és az jó is volt. Az agyból csak Sezlony, Teknőc és Tízkoronás ettek, valószínűleg azért, mert eleve gusztustalanok. A koponyát kifőztük, aztán egy karóra tűztük, mert Egon azt mondta, hogy Amerikában ezt így csinálják, és ha az ember ezt megteszi, utána már senki nem zargatja többet.

* * *

Cabrito megfordul az ágyon, ránéz Tízkoronásra, és azt kérdezi: na, mennyi lesz?, és Tízkoronás azt mondja: tíz, erre ő hozzávág egy tízest, és felkel az ágyról, felhúzza a nadrágját, és kiszámolja, hogy még negyvenöt koronája maradt, szóval vehet valami harapnivalót a kocsmában.

Tízkoronás felöltözik, kimegy az erkélyre cigarettázni, nézi a mezőket, a ködöt, ami az erdő felől jön. Mit csináltok ma?, kérdezi Tízkoronás, és megtudja, hogy nemsokára megjön Teknőc, és ketten elmennek motorozni az erdőbe, vagy a gáthoz. Hova is mehetnének, mikor más sincs itt, mint erdők és a gát. Oké, fújja ki a füstöt. Hát jó, megvárhatod itt, mondja Tízeske, de Cabrito már be is vágja maga mögött az ajtót, csoda, hogy a Szűzanya nem zúg le a falról, és már repeszt is a lépcsőkön le, ki a ház elé, ahol ugyan lószar sincs, csak egy járda, de legalább nincs ott Tízeske.

És mikor Cabrito kint áll, és Teknőcöt várja, arra gondol, mennyire vicces már, hogy ezek közül az emberek közül, akik bekajálják a pap dumáit, éppen Tízeske a leginkább agyhalott, az a csaj, akit meghúzhat bármelyik gyökér a faluból, és minimális a tarifa, ezért is hívják Tízkoronásnak, vagy egyszerűbben csak Tízeskének. Azt sem tudni már, mikor kezdődött, lehet, hogy így volt ez mindig is, hogy Tízkoronás várta a bárpultnál, hogy jöjjön valaki, és azt mondja: figyi, gyere, csináljuk azt, és odacsapott a bárpultra egy tízkoronást, ő pedig zsebre tette, és azt mondta: hát jó, és már rajta is ragadt, már senki sem törölhette ki azt a tízkoronást a történetéből, egyszerre a kollektív emlékezet része lett, és onnan tért vissza minden péntek és szombat este, mikor Tízkoronás a kocsma vagy a táncmulatság százméteres körzetét megközelítette, aztán a fiúk Sátánhoz jártak, aki a fogadós, és azt kérdezték tőle: felváltanál nekem légyszi egy százast?, kell egy kis apró, mert senkinek nem akarózott borravalót adni neki, vagy – ebbe még belegondolni is szörnyű – fizetni a többiek helyett, habár ez is megtörtént, mikor Sezlonynak egyszer volt egy ötvenese, és a francnak sem tudta felváltani. És ennél a csajnál otthon az áll a falon, hogy Vendég a házban, Isten a házban, amin Cabrito mindig felröhög, mikor meglátja. Miről ismeri meg az ember, hogy mi az Isten? Vagy ki az Isten? Simán lehetne akár valaki közülünk is. Engem ezek a dolgok mindig felizgattak, mert soha senki nem tudott egyértelmű választ adni rájuk. Nagyapa kényszerített, hogy járjak templomba, mikor még vele és a nagyival laktunk. Minden vasárnap reggel feltépte a szobaajtót, és elkiáltotta magát: pogányok, ti pogányok! Aztán jött utánam, meg a papá után, és parancsba adta, húsz perc múlva mise, öltözzetek már! De én sosem akartam templomba menni, mivel ott még nyáron is hideg volt. Vacogott a fogam, és az emberek körülöttem felálltak és letérdeltek, pont úgy, ahogy a csuhás parancsolta. Az agyamra ment. Néhányszor megkérdeztem nagyapát, hogy ki az az Isten, és hogy volt az, hogy összebratyizott a pappal, de ezt nem igazán tudta elmagyarázni. Mindig azt mondta, idővel rájössz magadtól, de azóta már rengeteg idő telt el, és én semmire sem jöttem rá. És amikor meghalt a nagyi, annak ellenére, hogy nagyapa minden vasárnap kifulladásig imádkozott, úgy tűnt az egész, mint egy nagy átverés.

Teknőc a kisuvickolt motorját letámasztja, és különböző helyekre mutat. Kipufogó, motor, pedál. Cabrito felugrik, és mennek a víztározóhoz. Estig kavicsokat dobálnak a tóba, sört isznak, és ha besötétedik, mennek kiabálni a Doktornak. Holnap korán mennek munkába, ilyen az erdő. Fát vágnak.

* * *

Az egész faluban bömböl a heavy metal.

Hatéves lehettem, mikor először hallottam a Doktorról. Doktor ez, meg Doktor az. A Doktor berúgott, ellopott egy autót, és elment a városba. A városba! Arra, hogy a Doktor ellopott egy autót, elég egyszerű volt rájönni – útközben ugyanis belerohant egy kerítésbe, és valakinek behajtott az udvarára, elcsapott néhány tyúkot, kimászott a kocsiból, a döglött tyúkokat berakta, megkapart a kerekekkel, a tollak szálltak szerteszét, és már tűzött is onnan el. A városban eladta a tyúkokat egy százasért valami palinak a kocsmában, mindenki elégedett volt, a pali hazaviszi a tyúkokat, és megvan az ebéd, a Doktornak van egy százasa, és egy százas, az bizony négy sör, talán öt is, ha a kocsmáros már részeg, de az is lehet, hogy csak három, ha a kocsmáros szemétláda, és ez is történt, a kocsmáros berajzolt a Doktornak még egy strigulát, és abban a pillanatban átszeli a levegőt egy üveg, és a tyúk, amit a másik pali egész végig az ölében tartott, kotkodácsol és kiabál, megpróbál visszarepülni az udvarába, száll a toll az egész kocsmában, totális a káosz, a Doktor lelécel, kitakarodik a kocsmából, és hazakocsikázik. Aztán megtalálják valami nyomozók, róluk csak úgy hallottam, régen így működött, bekopognak az ajtón, a Doktor kiszól, este hatkor? Hát akkor otthon voltam, uraim, hatkor otthon voltam, és a Doktor nem hazudik, mert három évvel ezelőtt megállt az egyetlen órája, ami a konyhában az IRON MAIDEN poszter fölött lógott, pontban hatkor, azóta a Doktor csakis hat órakor létezett, így volt ez mindig. Doktor, hánykor mész a kocsmába? És a Doktor nem tudott jobbat, mint azt mondani: hatkor. Mikor ellenben valaki azt kérdezte tőle, meddig volt a kocsmában, mert elég kimerültnek tűnt, a Doktor azt mondta, hogy nem tudja, de már hatkor otthon voltam, így mindenki tudhatta, hogy a hat a Doktor Órája, az óra, amikor a Doktor végigszáguld a városon, és kinyír néhány csirkét, tojások az úttesten, az ilyen tyúkok szinte mindig tojnak még egyet, mielőtt valaki végighajt rajtuk az autóval, és a Doktor újra és újra áthajt rajtuk, miközben mi növekedünk, és én is növekedtem. Egyszer csak már elég nagy lettem, hogy elengedjenek táncmulatságra és a kocsmába, tehát már egész biztos voltam olyan tizenkét éves, legkevesebb tizenkét éves lehettem, aztán azon kapom magam, hogy a Doktornál ülök a csomagtartóban, a benzinkúton vagyunk, és a Doktor azt mondja: ott a csomagtartóban? Micsoda kölköket szereztem neked, és kinyitja a csomagtartót, és folytatja: na, ezt a kis elálló fülűt négyszázért odaadom, ez egy kis fattyú, és a srác a benzinkútról kiabál: takarodjatok, és a Doktor csak nevet, és elvisz minket a mulatságba, ritkán a mulatságból haza is, mert egy szarházi, aki csak úgy elhajt. Megvan a saját terve, és mi erről semmit sem tudunk, mert egyszerű fiatal koldusok vagyunk, hülye kis gyerekek, és a Doktor jó huszonöt évvel idősebb, mint mi.

Ez a Doktor egyszer a megszokottnál is jobban megzavarodott, és már nem az a szórakoztató Doktor volt, aki tyúkokat gyilkolászott, és furikázott velünk a környéken, hanem egy dilis, aki mindent elivott, a felesége elhagyta, bevágta az ajtót, és az ajtó mögött nem maradt semmi, valószínűleg ettől kattant át neki valami, és egyszer csak mása sem maradt, mint az az ajtó, a tartozások és a spirál, amely mentén elindult, le a pokolba, egészen a legaljáig, és ez a legalja pont ott volt Cabrito nagyapjának a háza mellett, ahova a Doktor beköltözött a szüleihez, akik inkább meghaltak, mintsem továbbra is ki kelljen húzogatniuk a fiacskájukat a szarból, hiszen megint milyen az, egy negyvenes pali tartozásait visszafizetgetni.

És ott aztán a Doktor teljesen meghibbant, mászkált a házban, kihajigálta a szülei dolgait az ablakon, kint egy kis kiállítást csinált belőle, és árulta a cuccokat, a kertben hevertek, és a sziklakertben, amit az anyja harminc évig gondozott, amolyan csinos kis sziklakert volt, és egyszerre tele van pumpákkal és retikülökkel, rádióalkatrészekkel, csavarokkal, szóval ott teljesen meghibbant, de ez nem is baj, hibbanjon meg mindenki, ha ez kell, ez már csak így megy, falun mindenki egy kicsit flúgos, de ez már így sok volt, sok volt ebből, mikor a Doktor kirakta a hangszórókat, és elkezdte bömböltetni a zenét az egész falunak, éjjel-nappal, ünnepnapon, szüntelenül bömbölt az Iron Maiden és a hasonló hülyeségek, és már mindenkinek tele volt a hócipője vele, főleg Cabrito nagyszüleinek, akik közvetlenül a szomszédai voltak, szegény öregek, időskorukra csak nyugalmat akartak, és most ehelyett egész nap „Bring your daughter to the slaughter”, és hasonlók, szóval Cabrito nagyapja azt mondja a Doktornak, kapcsolja már ki, állandóan vitatkoztak, iszonyú sok ideig tartott, talán hetekig is, a kocsmában már különleges műveleti egység jött létre azzal a céllal, hogy letépik a Doktor tökeit, már mindenkinek fájt a feje a heavy metaltól, és egy napon a Doktor fellökte Cabrito nagyapját, az öreg seggre esett, nem lett komolyabb baja, de akkor is, milyen viselkedés ez már, fellökni egy nagyapót!

És akkor Cabrito elment a kocsmába, és azt mondta: srácok, hagyjátok, ő az enyém, majd én megoldom, légyszi. Szóval így. Aztán skalpolás az nem történt, a Doktor kiszellőztette a fejét, érezte, hogy az erőszak ott lóg a levegőben, szóval megértette, hogy a lökdösődéssel eléggé elcseszte a dolgot, szóval lenyugodott, a zenét csak néha bömböltette, éjszaka soha nem, hogy a papa a szomszédban jól tudjon aludni, és hogy mindenki nyugodt lehessen, és hogy ezzel együtt ő is életben maradhasson, de hogy miféle indoka volt életben maradni, az elég rejtélyes.

Csakhogy az Isten hatalmas, ezt mondta a nagyapám, meg a Cabritóé is, és valószínűleg mindketten igazat beszéltek, mert egyszer a Doktor olyan durván leitta magát, hogy rúgott egy egyenest a lépcsőn, és közben annyira szerencsétlenül ütötte meg a csigolyáit, hogy el kellett adnia a megmaradt bútorait, és az így összejött pénzből Kunctól megvenni a kerekesszéket, ami neki meg az anyja után maradt.

De ez Cabritónak nem volt elég, elkapom, bazdmeg, addig toleráltuk, ameddig csak lehetett, a rohadt kriplijét! Végül valahogy lebeszéltük róla. Ezekre lesz még idő, falun mindig mindenre van elég idő, ez már csak így megy. Végül Cabrito is megértette. Tudta, hogy a vendettája nem szalad el előle, sőt elkezdte élvezni, hogy a bosszúműve előtt még egy kicsit szórakozhat is. Szóval időnként elment a Doktor háza elé, és olyan trágárságokat kiabált neki, amiktől még egy kurva is kimenekült volna a bordélyból. Te áporodott pina, bűzölgő herezacskó, és hasonlók.

És a Doktor nem tehetett mást, áramra nem futotta neki, a hálózatról lekapcsolták, most csak a kerekesszékére futotta, így otthon ült, és hallgatta Cabritót, hogy szidja, néha szünet nélkül két óra hosszat is. És mivel ez szórakoztatónak tűnt, néha mi is csatlakoztunk, úgy hívtuk, hogy „a Doktorra kiabálni”, és mindenki tudta, mit jelent ez, hogy elmegyünk a Doktorhoz, és ott közösen, hangosan fogjuk gyűlölni.

* * *

Jön a nyár, megjönnek az Ikrek, utána Egon is, már csak huszonhárom nap, és Egon itt lesz, a táskájából elővesz szögletes, kerek és különféle rejtélyes dolgokat, és arról fog beszélni nekünk, hogy a messzi távolban miféle fura emberek élnek. Az évek alatt olyan sok mindent hozott nekünk, mindig félretette a palántákat, amiket anyukámnak hozott, és kivett egy csokit, ami állítólag Svájcban a legjobb, egy sört, ami Csehországban a legjobb, vagy kis zselatindarabkákat, amiket a bosnyákoktól vásárolt.

Bárcsak itt lenne már! Másrészt az Ikreket senki sem várja túlságosan, mert azok városi vagányok, akiket a gazdag szüleik hurcolnak ide évente egyszer, kilökik őket a kocsiból a kifényesített kerékpárjukkal együtt, aztán lelécelnek valahova napozni.

A valahol, a távol és a külföld számunkra elvont fogalmak. Az elvont az, amikor az egyik ember mond valamit, és a másik embernek fogalma sincs, hogy az első miről hadovál. Én voltam kétszer a városban, először tizenegy voltam, utána tizenhárom, mindkét esetben az volt, hogy olyan ügyesen estem foci közben a fejemre, hogy hánytam tőle, és elaludtam séta közben, és az orvosok a kórházban azt mondták, hogy állítólag komóció cerebriszem van, néhány napig joghurttal etettek, én pedig néztem a tévét, vagy csak bámultam ki az ablakon.

A kórház ablakából lehetett látni a város központját, hatalmas tér, hatalmas autókkal. Szívesen mondanék most a városról valami pozitívat is, de nincs mit. A város nagy, hangos, büdös, az ablakot állandóan bezárva kellett tartanom, különben a szoba megtelt benzinszaggal. Nem értettem, hogy lehet az, hogy valaki szeret a városban lakni, ahol állandóan a benzint kell szagolni. Ráadásul ott gyümölcsfák sincsenek, ha az ember megkíván egy almát, akkor fizetnie kell érte. Ez teljesen összezavar.

A másik irányban a falutól állítólag van egy másik város, ugyanolyan nagy, és utána, nem is tudom, pontosan mennyivel, még egy város, a legnagyobb a világon. A faluból csak néhányan jártak arrafelé, legalábbis akiről hallottam, de senki egy jó szót sem mondott róla. Általában rögtön a visszatérés után fogtak egy sört, és azt mondták: itt annyira szép, ami igaz is volt. Mindenesetre állandóan azt kívántam, hogy elmenjek innen, és azt lássam, amit Egon látott. Csakhogy az embernek akkor a városon is túl kell mennie, aztán a következőn is, aztán hajóra szállni, és még tovább. Ez szinte lehetetlen, és nem marad más nekünk, mint megelégedni ezzel. Az embernek elégedettnek kell lennie, különben ő is meghibban.

* * *

Az Ikreknek nincs falun a legjobb hírük, mert menőznek, meg lányokról beszélnek, akik a városban vannak. És megpróbálták meghúzni Tízkoronást, fizetség nélkül, ami szerintem elég szánalmas, hiszen szinte ingyenkurva, az a tízes senkit sem vág földhöz. De ez nekik jár, Egon néhány éve mesélt erről, a gazdagoknak korona nő a fejükön, utána már elviselhetetlenek.

Az Ikreknek van a faluban a legjobb kerékpárja, szóval a gazdagságukhoz kétség sem férhet. Mindenesetre nyáron néha hozzánk csapódnak, és senki sem ellenzi a dolgot, tehát összességében rendben van. A srácok várják, mit szól Cabrito, vagy Sezlony, mert ők ketten a legidősebbek, de nekik aztán tökmindegy, tehát mit mondanának. SEMMIT. Ennyi.

Tavaly nyáron az Ikrek kipróbálták, mennyi ideig bírják cerkahegyezés nélkül, és állítólag kibírták negyven napig, de én ebben nem látok semmi logikát. Először is, nem hiszek nekik, másodszor nem tudom, miféle nyeremény negyven napig nem hegyezni. De nem is annyira súlyos esetek azért. Mikor néhány évvel ezelőtt a szalmarakásnál játszottunk, futottam a legtetején, hirtelen ott egy lyuk, és már repülök is lefelé egy csövön, és ott vagyok, egy csőben, a legalján, csak egy kis lyukat látok fent, és egy kevés fényt, esélytelen, hogy onnan kimásszak, és úgy, hogy meg sem próbálok semmit, mondjuk, hogy a hátamat az egyik falnak, a lábamat a másiknak, és úgy araszoljak felfelé, elkezdek bőgni és jajgatni, mint egy óvodás, de nem történik semmi. Abbahagyom, nézek felfelé, hallok egy kocsit, biztos a Doktor jön a mulatozásból, vagy talán a benzinkutas? Elképzelhető, hogy Papagáj tér vissza a faluba? Vigye el az ördög, kimerültem, tudom, hogy pillanatokon belül vége, és eszembe jut, hogy Egon egyszer beszélt egy németről, vagy osztrákról, aki írt egy könyvet arról, milyen lehet feldobni a pacskert, és ha össze akarnám foglalni, akkor az állt benne, hogy az embernek nincs félnivalója, mert nem történik semmi. Tehát nem történik semmi, lehunyom a szemem, elszámolok tízig, szóval ennyi, most megdöglök, és mindazt a krumplit teljesen feleslegesen szedtem fel, mikor egyszer csak megjelenik az Ikrek feje odafönt, és megszólal, add a kezed, és én erre: túl magasan vagy, nem érek el oda, és az Ikrek azt mondja: egy szart – és hirtelen működik a dolog, felhúz, megtörli a szememet, és én belenézek a lyukba, és látom, hogy talán nem is volt annyira mély, mint amennyire annak tűnt. Akkor az Ikrek megmentette az életemet, de mivel ketten vannak, és ugyanúgy néznek ki, és a kerékpárjuk is ugyanolyan, fogalmam sincs, melyikük is volt. A társaságban azt sem tudja senki, hogy mi a nevük.

Szóval mikor a tűzoltóbálban bepróbálkoztak Tízkoronásnál, elcibálták a nyári mozi mögé, azt mondták, csak dumcsizni, ezer kedvem lett volna egyet lekeverni nekik, de nem is sejtettem, hogy melyikük a megmentőm, és melyikük nem, szóval valahogy felmentettem őket, és meghagytam a dolgot magamnak. Ha a srácok a büfében ezt megtudták volna, nagyon gyorsan ellátják a bajukat. Ezeket a szavakat a papámtól tanultam. Mikor azt mondta: ellátom a bajodat, akkor rögtön tudtam, hogy kapok egyet, és nekem annyi.

Tízkoronást elkísértem a büfé nyújtotta biztonságba, ott Sátán belédiktált néhány rumot, aztán egy szempillantás alatt már kereket is oldott, a focipályán tette szét Káposztának, nála mindig volt apró. Lehetett volna belőle akkor gyerek is, vagy rendes szerelem, vagy, mondjuk, egy nyári románc, néhány hetet mászkálni a tér körül, kefélni a víztározónál, de Káposzta gyorsan ráunt, valószínűleg kipárolgott belőle minden sör, ahogy ide-oda mocorgott, valami nem oké a gyomrával, és azt mondta Tízkoronásnak: várj, szarnom kell, és a kis naiv azt hitte, hogy Tízkoronás megvárja, de ez még neki is sok volt, és így miközben Káposzta a focipálya közepén pottyant, Tízkoronás már rohan is vissza a büféhez, és sír, és a többiek meg majd meghalnak a röhögéstől. Szegény Tízeske, szerintem mindig remélte, hogy így majd kisajtol magának egy kis szeretetet és figyelmességet.

Csakhogy falun ez már csak így megy. Ahogy az elhunyt papám is mondta: az érzések olyan dolgok, amik csak elcseszik minden napodat, és most az egyszer egyet kell értenem vele. Senki sem kérte őket, vagyis legalábbis nem tudtunk róla, hogy kérjük őket. A falusi élethez nem kellenek érzések. Mire is lehetne használni őket csalánkaszálás közben? Mit érdekli a disznókat az, hogy érzem magam, mikor szórom nekik a tápot? Rak nekem a szerelem sódert az utánfutóra, mikor jövőre kihajtok vele a rétre? És mit mondjak Tízkoronásnak, aki a változatosság kedvéért megint itt bőg nekem, hogy Cabrito nem szereti őt, mert szeretkezés után máris felpattant Teknőc motorjára, és elhúzott? Mit tudom én? Mi közöm nekem mindehhez?

Elment Teknőccel, közli velem ezt a hatalmas katasztrófát, és hallom, ahogy azt válaszolom: és mi a gond? Hiszen reggel mindenki otthagy.

* * *

Egon a fővárosban vegyészetet tanult a főiskolán, meg valami másik iskolába is járt, ahol fizikával vagy mivel foglalkozott. Olyan dolgokkal, hogy miért megy a traktor benzinnel, és milyen gyakran esik az alma a földre. Gyakran nem láttuk őt, valami koliban lakott, ami nekem, akkor még kis taknyosnak, nem volt túl értelmes dolog, mert akkoriban még legföljebb csak brokkolit láttam. Ki a franc szeretne egy brokkoliban lakni? Az ember lába sem fér bele. Néhány évvel később tudtam meg, hogy ezek ilyen épületek, amelyekben fiatal srácok laknak, és ott aztán állandóan vedelnek.

És amikor a fővárosban Egon mindent megtanult, egy kis időre visszatért falura. Indult polgármesternek, de mivel a szavaival élve ez zsákutcának bizonyult, és helyette azt a hülye Rongyot választották meg, aki mind a mai napig ott terpeszkedik a hivatalban. Régi, jól bejáratott komcsi, mondta mindig Egon, mikor együtt sakkoztunk Sátán kocsmájában. Akkor már nagyobbacska voltam, és a társaságunkból én találkoztam vele a leggyakrabban. Én és Hüvelyk, de Hüvelyk nem tudott sakkozni, szóval csak ült mellettünk, és mindig kérdezgette Egont, olyasmikről, amiket én nem értettem. Aceton, aciklikus maradékok, vagy ilyen, hogy a kovalens kötések jellege, és Egon mindig biccentett a fejével, vagy fölfelé, vagy oldalra, aszerint, hogy egyetértett-e, vagy sem. Anyám, micsoda idők! Mikor Egonnak jó volt a kedve, akkoriban mutatott nekünk érdekes dolgokat is, például mikor Sátántól kért egy kockacukrot és egy kis fahéjat, Sátán gyanakodó tekintettel kihozta, figyellek ám, mondta Egonnak, és Egon elővett egy öngyújtót, meggyújtott a egy cigarettát, és azt mondta: ezt figyeljétek, odatartotta a tüzet a kockacukorhoz, amit előtte megforgatott fahéjban és hamuban, és Isten a tanúm rá, a cukor meggyulladt.

Egont sakkban sosem győztem le, ahogy nagyapát sem, aki megtanított sakkozni. Ha elgondolkodom ezen, ők ketten voltak ebben az átkozott faluban, akikben volt elég gógyi, hogy sakkozzanak, és soha nem nyertem ellenük.

Az évek alatt különféle legendák keringtek Egonról, a sakkozóról, és néhány ezek közül még igaz is volt, de hogy melyik, azt csak Egon tudta. Tehát: Egon lába előtt hevert a világ összes nője, de ő mindet félrerúgta, mert nem voltak annyira okosak, mint ő. Egon két évet élt valahol északon, aztán két évet Spanyolországban, és első volt, aki nálunk paellát készített. Szintén: Egon fel tudta ismerni a legfinomabb epret, csak annyiból, hogy ránézett, mert mindent tudott a fákról, virágokról, növényekről, gyümölcsökről és állatokról. Egon elolvasott vagy tízezer könyvet, és erről magam is megbizonyosodtam, ez valószínűleg igaz is volt, az ember állandóan könyvvel a kezében látta, vitte magával a kocsmába, és a szabadba is, mikor a padon ücsörgött, ott ültek vele, ő állandóan matatott bennük, mindenki más a faluban a tehenekkel és csirkékkel járkált, csak Egon hordott könyveket, és mindig ezekbe bámult. Egon egyszer látott egy bankrablást is, és meg is állíthatta volna azt a gazembert, mikor elfutott mellette, de nem tette, mert akkor éppen azt a korszakát élte, hogy Marxot és Trockijt olvasott. Nekem fogalmam sincs, hogy ők mit csináltak. Egon legalább négy nyelven beszél, tud bombát gyártani, mindennap lefut tíz kilométert negyven perc alatt, aztán megy tovább olvasni. Egon volt hajón, repülőn, vonaton, ráadásul még felvonón is, ami olyan, mint a villamos, csak fel meg le járkál, csakis annak köszönhetően, hogy kiönti a tartályából a vizet, de akármennyit is törtem ezen a fejemet, akkor sem bírtam megérteni, hogy mégis hogyan működik. Még mielőtt elkezdtünk Egonnal rendszeresen beszélgetni, akkor előállt a filozófiával, hogy semmi sem számít, csak a halottak, és hogy rendesen kell mindent befejezni, azt beszélik, hogy akkoriban volt, hogy kicsit idejekorán fejezte be az iskolát, és egy kis időre visszatért falura, sírásó lett, elkezdte vedelni a rumot, mert ha van ember, akinek erre szüksége van, az a sírásó. De Egon állítólag nem volt eléggé romantikus lélek, és nem viselte jól a dolgot, tél volt, két sírt kellett kiásnia, Dunlopnak és a testvérének, Šímának, aki annyira kicsi volt, hogy még rendes becenevet sem kapott, egy nagy tócsa lett, ami szétömlött az úttesten vagy húsz méter hosszan, alkatrészek, kormány, szemek, fogak, lábak, minden ott hevert szanaszét néhány napig, míg a Fríma rájuk nem talált, mikor éppen fáért ment az erdőbe.

Két sírt kiásni februárban, mikor kint van mínusz húsz, elég rendesen kivesz az emberből, és úgy beszélik, hogy minden lapátnyi fagyott föld után, amit Egon kiásott, egy lapátnyit hányt vissza, annyira fárasztó volt. Aztán este a kocsmában ült, és csak azt hajtogatta, csontok mindenütt. A rum patakokban folyt elé ingyen, Sátán még meg is simogatta a hátát, aztán Egon kiásott még egy sírt, és felhagyott a szakmával, mert nem tett jót neki, hogy azok csontjait nézegeti, akik már ott vannak, meg legfőképp az a bűz, ami minden sírból árad. Ebből az időszakból nem emlékszem sok mindenre. Dunlop és Šíma temetésén ott voltunk, ezt tudom, de egyáltalán nem tudtam, hogy ki az az Egon. Egyszerűen természetesnek tűnt, hogy ott vannak ezek a gödrök, mert mindig, mikor a temetőbe mentem, a gödrök már ott vártak, falun ez már csak így megy. És a temetés után a gödröket betemették, mi pedig odavonszoltuk Dunlop motorjának maradványait, és a sírra helyeztük a cafatokká tépett gumikat, azzal a céllal, hogy felgyújtjuk. Csakhogy akkor jött a pap, elment az eszetek, ez itt a nyugalom helye, nem tűzrakóhely. Na, hát egyszerűen nem értett meg minket, szóval fogtuk a benzineskannát, a gumikat elvonszoltuk a temető elé, ott az úttestre dobáltuk őket, és felgyújtottuk, és emlékszem, hogy mennyire büdös volt, bűzlött, mint a kurvaélet, ahogy a tűz egyre nagyobb lett, és körbevette a DUNLOP feliratot, amit a gumi oldalára nyomtattak, és aztán már csak LOP lett, aztán OP, aztán a Dunlop megszűnt létezni. Aznap este azt mondtuk Moszkvicsnak: most mi leszünk a tesóid, Moszkvics. De ő csak bőgött és bőgött, mint egy kisgyerek, ami volt. Moszkvics onnan kapta a nevét, hogy egyszer ellopta a papája Moszkvicsát, felvett minket a téren, és mentünk a víztározóhoz, ahol egész nap sört ittunk, és a mezőkön furikáztunk. Akkor valaki rákiabált, Moszkvics, gyere, igyál te is, lehet, hogy én voltam, vagy Teknőc, és akkor már kész is volt a dolog, így született a Moszkvics, és ez mentette meg az életét, mert utána elkezdett ráflesselni a kocsikra, megtanulta megszerelni és kikalapálni őket, mikor valahol valaki belerohant valamibe. A motorokat azonban nem szerette, Dunloppal ellentétben, aki a Herculesének meg a Dunlop gumijainak élt. A kocsmánál a padon még mindig látszik, ahogy belevéste, DUNLOP BEST TYRES, és ez az idióta már halott. És Šíma is. Basszák meg a motorok!

* * *