Sorozatszerkesztő

Takács M. József

TRUBADÚR ZSEBKÖNYVEK 2.

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

F. Scott Fitzgerald: The Great Gatsby

First published in the U.S.A. 1925

Fordította: Bart István

Hungarian translation © Bart István, 2011, 2022

© Trubadúr Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Trubadúr Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Takács M. József

Szerkesztő: M. Nagy Miklós

Olvasószerkesztő: Bajtai Zoltán

Műszaki szerkesztő: Szász Julianna

Borítóterv: Szabó Levente

ISBN 978-963-656-045-4

gabo.hu

facebook.com/trubadurkiadokft

instagram.com/trubadurkiado

A Trubadúr Könyvkiadó könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Aranykalapot viselj, ha szeme csillog ettől;
Ha tudsz magasra ugrani, ugorj őneki,
Míg fel nem kiált: „Drágám, aranykalapom, szökkenőm,
Ó, hogy akarlak szeretni!”

THOMAS PARKE D’INVILLIERS

I. FEJEZET

Ifjabb éveimben, amikor még befolyásolhatóbb voltam, kaptam apámtól egy jó tanácsot, melyet azóta sem felejtettem el.

– Valahányszor úgy érzed, hogy kifogásod van valami ellen – mondta –, mindig jusson eszedbe, hogy nem mindenkinek volt olyan kiváltságos helyzete az életben, mint neked.

Nem mondott ennél többet, de apámmal mi szavak nélkül is jól megértettük egymást, és én tudtam, hogy ezen valójában jóval többet értett annál, mint amit mondott. Következésképp szokásommá vált, hogy tartózkodjam mindenféle véleményalkotástól, aminek köszönhetőleg sok csodabogár lelke nyílt már meg előttem, aminthogy jó néhány unalmas fráternek is áldozatául estem. Továbbá a hóbortosok is hamar megtalálják a magamfajtát, hogy aztán ráakaszkodjanak, engem meg az egyetemen azzal vádoltak, teljesen alaptalanul, hogy politikusi hajlamaim vannak, csupáncsak azért, mert mindenféle kótyagos, előttem ismeretlen alak megosztotta velem a világfájdalmát. Jóllehet többnyire nem kerestem a bizalmukat – sőt gyakran alvást színleltem, vagy más elfoglaltságot kerestem, esetleg elutasítóan léhán viselkedtem, ha a láthatáron felsejlettek a közelgő önfeltárulkozás félreismerhetetlen előjelei; ugyanis a fiatal emberek meghitt vallomásai vagy legalábbis a szavak, melyekkel kifejezik magukat, rendszerint egymás utánzatai, és hemzsegnek a nyilvánvaló elhallgatásoktól. Az, hogy tartózkodom a véleményalkotástól, valójában a bizalom és a remény jele. Mind a mai napig félek, hogy elmulasztok valamit, ha netán egyszer megfeledkezem apám kissé fellengzős intelméről, amit magam is hajtogatok, nemkülönben fellengzősen, miszerint a tisztesség korántsem egyenlően oszlik meg az emberek közt.

Miután ekképp elhencegtem türelmes természetemmel, be kell vallanom, hogy mindazonáltal az én türelmemnek is van határa. Mindegy, hogy a meggyőződés kőszikláján alapszik-e valaki viselkedése, vagy csak süppedős ingoványon, egy bizonyos ponton túl már nem érdekelnek az alapok. Amikor tavaly ősszel visszatértem Keletről, úgy éreztem, hogy ha lehetne, egyenruhába öltöztetném a világot, és egyszer s mindenkorra erkölcsi vigyázzállást vezényelnék; elegem volt a botrányos kiruccanásokból, s nem akartam többé bekukkantani az emberszív titkaiba. Egyedül Gatsbyvel tettem kivételt, azzal az emberrel, akinek nevét ez a könyv viseli – s aki számomra a megtestesítője volt mindannak, amit szívből megvetek. Másrészt, amennyiben a személyiség nem más, mint meggyőző gesztusok szakadatlan sorozata, Gatsbyben kétségtelenül volt valami lenyűgöző, olyan kifinomult érzéke volt az élet ígéretei iránt, mintha csak édestestvére lenne azoknak a bonyolult szerkezeteknek, melyek tízezer mérföldekről is érzékelik a földrengések keltette rezgéseket. Ennek az érzékenységnek azonban semmi köze sem volt a léleknek ahhoz a puha képlékenységéhez, amit szemforgatón „alkotókészségnek” szokás nevezni – inkább valami adottság volt ez, páratlan tehetsége volt, hogy reméljen, mégpedig olyan romantikus hévvel, amihez foghatót soha senki másnál nem tapasztaltam még, és valószínűleg többé nem is fogok. Nos, Gatsby végül is nem bukott el; én valójában a rajta élősködők s az álmai nyomában kavargó por és szenny miatt veszítettem el az érdeklődésemet egy időre az emberek oly gyorsan múló bánata és illékony lelkesedése iránt.

A családom már három nemzedék óta él ebben a közép-nyugati városban, s tagjai mindig is tehetős, köztiszteletben álló emberek voltak. A Carraway család némileg olyan, mint egy klán, s a családi hagyomány szerint a Buccleuch hercegektől származunk, habár a családnak azt az ágát, melyhez én is tartozom, tulajdonképpen a nagyapám testvére alapította, aki ötvenegyben jött ide, aztán a polgárháború idején kiváltotta magát a katonai szolgálat alól, és vasáru-nagykereskedést nyitott, mely mindmáig fennáll, s melyet ma apám vezet.

Magam már nem ismertem ezt a bizonyos dédnagybátyámat, de állítólag őrá hasonlítok – főleg az apám irodájában függő, kissé suta portréja alapján. Egyetemre New Havenben jártam, és 1915-ben végeztem, pontosan negyedszázaddal apám után, majd nem sokkal később részt vettem abban a kései teuton népvándorlásban, mely utóbb a nagy háború néven vált ismertté. Annyira élveztem ezt a portyát, hogy teljesen felzaklatva érkeztem haza. A Közép-Nyugat immár nem a világ közepe volt a szememben, meleg és meghitt hely, mint azelőtt, hanem inkább a mindenség széle, kopott és rongyos – ezért elhatároztam, hogy elmegyek Keletre, és kitanulom a kötvényüzletet. Minden ismerősöm kötvényekkel foglalkozott, s úgy gondoltam, én is megélek majd ebből. A nagynénéim és nagybátyáim olyan alaposan meghányták-vetették a tervet, mintha arról lett volna szó, hogy hová küldjenek középiskolába, mígnem végül gondterhelt ábrázattal és habozva, de kimondták, hogy „Nos… hadd menjen”. Apám vállalta, hogy egy évig fedezi a költségeimet, s így többszöri halasztás után, huszonkettő tavaszán ideköltöztem a keleti partra. Annak idején úgy gondoltam, hogy véglegesen.

Mindenekelőtt szállást kellett keresnem a városban, de mivel meleg évszakban jártunk, én még éppen csak hogy magam mögött hagytam a végtelen mezőket és a barátságos ligeteket, amikor az irodában egy fiatal kolléga azzal fordult hozzám, hogy béreljünk ki közösen egy házat valamelyik elővárosban, nekem nagyon megtetszett az ötlet. Talált is egy házat, mégpedig egy eléggé viharvert, papírfalú bungalót havi nyolcvanért, de aztán őt a cég az utolsó pillanatban áthelyezte Washingtonba, s én végül is egyedül költöztem ki a városból. Volt egy kutyám – pontosabban csak néhány napig, amíg meg nem szökött tőlem –, továbbá volt egy öreg Dodge-om, és volt egy finn gazdasszonyom, aki megvetette az ágyamat, és elkészítette a reggelimet, miközben finn bölcsességeket motyogott magában a villanytűzhely fölött.

Eleinte kissé magányosnak éreztem magam, de aztán egy reggel megszólított az úton egy férfi, aki még nálam is újabb volt a környéken.

– Merre visz az út West Eggbe? – kérdezte tanácstalanul.

Én pedig megmondtam neki. Aztán ahogy tovább gyalogoltam az úton, már nem is éreztem magam olyan magányosnak. Egyszerre pionír lettem, régi telepes, szinte törzsökös lakos. Egyetlen elejtett szavával, szinte mellékesen, mintha rám ruházta volna a környék birtokjogát.

És akkor a verőfényes napsütésben, a fák dús lombkoronája alatt, mely éppen olyan volt, mint a filmekben, engem elfogott az az ismerős érzés, hogy a nyár beköszöntével, íme, újra kezdődik az élet.

Egyrészt rengeteget kellett olvasnom, másrészt viszont a zsenge, léleküdítő légből szinte áradt a bőséges, beszippantani való egészség. Összevásároltam tucatnyi vastag könyvet a bank- és hitelügyletekről, kötvényekről és részvényekről, melyek ott álltak a polcomon vörösbe kötve, gerincükön arany betűkkel, s olyanok voltak, mint a frissen vert pénz, miközben azzal kecsegtettek, hogy majd feltárják előttem mindama káprázatos titkokat, melyeket csak Midász, Morgan és Maecenas ismer. Feltett szándékom volt, hogy ezeken kívül számos más könyvet is el fogok olvasni. Már az egyetemen is irodalmárkodtam – volt egy esztendő, amikor egyre-másra írtam a fellengzős, ám kissé közhelyes vezércikkeket a Yale News számára –, és most úgy terveztem, hogy mindezt ismét részévé teszem az életemnek, és „általános műveltségre” teszek szert, vagyis a lehető legszűklátókörűbb specialistává képzem magam. Ez nem csupán epigramma – végtére is sokkal szerencsésebb dolog, ha az ember csak egy ablakból szemléli az életet.

A véletlennek köszönhetem, hogy a ház, melyet kibéreltem, éppen Észak-Amerika egyik legkülönösebb községében volt. A község azon a keskeny, zsivajgó szigeten feküdt, mely New Yorktól pontosan északi irányban terül el – és melyen egyéb természeti furcsaságok mellett van két igen szokatlan alakú földtani képződmény is. Húsz mérföldnyire a várostól két teljesen azonos formájú s egymástól csupán egy kis öböllel elválasztott, hatalmas tojás nyúlik be a nyugati félteke legszelídebb sós vizű nagy öblébe, a Long Island-i szoros hullámzó baromfiudvarába. Az alakjuk nem pontosan tojásdad – inkább olyan, mint a Kolumbusz anekdotájában szereplő tojásé, azaz kissé lapított azon a ponton, ahol találkoznak egymással –, hasonlatosságuk mégis alighanem szüntelen álmélkodás forrása lehet a fölöttük elszálló sirályok számára. A szárny nélkül közlekedők számára viszont bizonyára ennél érdekesebb, hogy alakjukon és méretükön kívül minden más tekintetben mennyire különböznek egymástól.

Én West Eggben, azaz a Nyugati Tojáson laktam – mely tagadhatatlanul a kevésbé felkapott volt a két település közül, habár ez a címke aligha fejezi ki a két földnyúlvány bizarr ellentétességét, mely eleve semmi jót nem ígért. Az én kis házam a tojás csúcsán állt, csupán ötvenyardnyira a szoros partjától, s beszorítva két hatalmas épület közé, melyekért lakóik legalább tizenkét- vagy tizenötezer dollár bérleti díjat fizethettek a nyaralási idény tartamára. A tőlem jobbra álló egyenesen kolosszális volt – pontos mása egy normandiai Hôtel de Ville-nek, az egyik oldalán toronnyal, s még a gyér repkény ritkás szakálla sem tudta elfedni, hogy mennyire új a ház, előtte márvány úszómedence, körülötte legalább húszhektárnyi pázsit és kert. Ez a kastély volt a Gatsby-rezidencia. Pontosabban fogalmazva, mivel személyesen nem ismertem Mr. Gatsbyt, úgy kell mondanom, hogy egy kastély állt a szomszédomban, melynek a fent nevezett úr volt a lakója. Ehhez képest az én házam szinte rút kis pörsenés volt csak, és pörsenésnek is olyan kicsi csupán, hogy senki sem törődött vele, s nekem szabad kilátásom nyílt a vízre, továbbá egy kicsit átláttam a szomszéd pázsitjára is, és háborítatlanul élvezhettem a milliomosok megnyugtató közelségét – mindezt csupán havi nyolcvan dollárért.

Szemközt, a sekély öböl túlsó partján a felkapott East Egg, vagyis a Keleti Tojás hófehér palotái tündököltek, s a nyár története tulajdonképpen azon az estén kezdődik, amikor átautóztam az öböl túlpartjára Tom Buchananékhez vacsorára. Daisy másod-unokatestvérem volt, Tomot pedig még az egyetemről ismertem. És a háborúból hazajövet náluk töltöttem két napot Chicagóban.

Daisy férje, számos egyéb sportteljesítménye mellett, annak idején a New Haven-i futballcsapat mindenkori legkiválóbb szélsői egyikének számított – szinte országos hírnévre tett szert, s az a fajta ember volt, aki már huszonegy éves korára olyan tökélyre fejlődik egy bizonyos, szűk területen, hogy ahhoz képest utóbb minden óhatatlanul csak csalódást hozhat. A családja mérhetetlenül gazdag volt – már az egyetemen is sokszor megrótták a költekezése miatt –, most viszont, hogy otthagyta Chicagót, és Keletre jött, már szinte lélegzetelállító dolgokat művelt; például lehozott magával Lake Forestből egy egész kis ménest lovaspólóra idomított lovakból. Nem volt könnyű beleélni magát az embernek abba, hogy egy nemzedéktársa olyan gazdag lehet, hogy ilyesmit megengedhessen magának.

Azt, hogy miért jöttek Keletre, nem tudom. Előzőleg Franciaországban töltöttek egy évet, minden különösebb cél nélkül, azután ide-oda vetődtek, s ezalatt mindenhol megfordultak, ahol a gazdag emberek összejönnek, és lovaspólót játszanak. Most azonban végleg letelepedtek, mondta Daisy a telefonban, de én nem hittem neki – nem láttam bele Daisy lelkébe, de az volt az érzésem, hogy Tomnak soha nem lesz nyugta, és örökké űzi majd a sóvárgás valamely hajdani s megismételhetetlen futballmérkőzés drámai izgalmai iránt.

Így esett, hogy egy meleg, szeles estén kocsiba ültem, és átmentem a Keleti Tojásra, hogy meglátogassak két régi jó barátot, akiket tulajdonképpen nem is nagyon ismertem. A házuk még annál is előkelőbb volt, mint amire számítottam. Könnyed, fehér kődíszekkel szegélyezett, vörös téglás kis kastély volt, György kori gyarmati stílusban. A gyep közvetlenül a vízparton kezdődött, s onnan iramodott fel a negyedmérföldnyire lévő bejáratig, közben napórákat, téglakerítéseket és pompás kerteket kerülgetve – majd a házhoz érve színes levelű vadszőlőként a falra is felszökkent, mintegy a lendülettől hajtva. A ház homlokzatát magas, kétszárnyú ablakok sora törte meg, melyek most tárva-nyitva álltak a langymeleg, szeles délutánban, s aranyló fények tükröződtek bennük, Tom Buchanan pedig ott állt a verandán lovaglóöltözékben és széles terpeszben.

Tom eléggé megváltozott az egyetem óta. Keménykötésű, szalmaszőke, harmincas férfi volt, a szája erélyes, s a modora eléggé fölényes. Arcát két dölyfösen csillogó szeme uralta, miáltal azt a benyomást keltette, hogy folyton támadólag előrehajol kissé. Még lovaglóöltözéke szinte nőies eleganciája sem rejthette el, micsoda erő lakozik ebben a testben – lábikrája úgy kitöltötte rövid szárú, fényes csizmáját, hogy megfeszült benne a fűző, és amikor felemelte a karját, látszott, hogy a vállán duzzadó izomkötegek mozdulnak meg a vékony szövet alatt. Ez a test hatalmas erőkifejtésre volt képes – könyörtelen erő volt benne.

A beszédhangja, kissé fátyolos, rekedtes tenorja szintén azt a benyomást erősítette, hogy indulatos, ingerlékeny ember. Volt a modorában valami atyáskodó fölény még olyankor is, ha általa kedvelt emberekkel beszélt – annak idején, New Havenben ezért sokan szívből utálták.

Mintha azt üzente volna: „Ne hidd, hogy véglegesen kialakult véleményem van ezekről a dolgokról – csak mert annyival erősebb és férfiasabb vagyok nálad.” Ugyanannak az öregdiák-klubnak voltunk a tagjai, és bár sohasem kerültünk közeli barátságba, mindig az volt a benyomásom, hogy kedvel engem, és mintha valami követelőző, dacos eltökéltséggel áhította volna, hogy én is kedveljem őt.

Néhány percig a napsütötte verandán beszélgettünk.

– Szép kis birtokom van, mint látod – mondta, miközben nyugtalanul jobbra-balra tekingetett.

Belém karolva a kert felé fordított, és széles kezével végigmutatott a kilátáson, a félhektárnyi, süllyesztett olaszkert illatozó rózsatengerén és a tömpe orrú motorcsónakon, mely a part előtt ringatózott a dagály hullámain.

– Azelőtt Demaine-é volt, az olajbáróé. – Hirtelen, de udvariasan megint megfordított. – Menjünk be!

Egy magas mennyezetű folyosón át világos, rózsaszín terembe léptünk, amelynek mindkét végén franciaablakok nyíltak. Az ablakok kitárva álltak, s a szinte a házba is benyúló fűszőnyeg harsogó zöldje szépen kiemelte csillogó fehérségüket. Könnyű szellő járta át a termet, zászlóként lengetve a halvány függönyöket, a helyiség egyik végén befelé, a másikon kifelé, hol az esküvői torták cukormázas cirádáival díszített mennyezet felé lebbentve összecsavarodott végüket, hol meg a borszínű szőnyeg fölé terítve hullámaikat, olyan futó árnyakat vetve rá, mint a szél a tenger habjaira.

Csak a szoba közepén álló hatalmas dívány volt mozdulatlan, melyen két fiatal nő ült, mintegy valamely lehorgonyzott léghajó kosarában. Mindketten fehérben voltak, s a ruhájuk úgy hullámzott és lebegett, mintha csak az imént fújta volna őket vissza a szél, miután körülrepülték a házat. Percekig állhattam ott, a függönyök csapkodását meg a falon függő kép pihegését hallgatva. Akkor egy csattanást hallottam. Tom Buchanan becsukta a hátsó ablakokat, a rabul ejtett szél egyszerre elcsitult a szobában, s a sok függöny, a szőnyeg meg a két fiatal nő lassan leereszkedett a padlóra.

Kettejük közül a fiatalabbik ismeretlen volt számomra. Teljes hosszában elnyúlva hevert a dívány sarkában, teljesen mozdulatlanul, az állát kissé felemelve, mintha egyensúlyozna rajta valamit, ami azzal fenyeget, hogy lebillen. Ha észrevett is a szeme sarkából, ennek semmi jelét sem adta – olyannyira nem, hogy én meglepetésemben szinte úgy éreztem, a bocsánatát kellene kérnem, amiért a belépésemmel megzavartam.

Ellenben a másik fiatal nő, Daisy, megpróbált felkelni a díványról – igyekezetében aggodalmas arcot vágva előrehajolt –, majd bájos kis kacajjal felnevetett, mire én is elnevettem magam, és tettem néhány lépést feléje.

– M-megbénultam az örömtől.

Megint felnevetett, mintha valami nagyon szellemeset mondott volna, aztán hosszan szorongatta a kezemet, közben mélyen a szemembe nézve, s pillantásával azt érzékeltetve, hogy a világon senkivel nem kívánt volna annyira találkozni, mint éppen velem. Nagyon tudott nézni. Aztán mintegy csak mellékesen, súgva megjegyezte, hogy az egyensúlyozó lány vezetékneve Baker. (Többektől is hallottam, hogy Daisy csak azért suttog, hogy az emberek közelebb hajoljanak hozzá; buta kötekedés, amitől nem lett kevésbé elbűvölő ez a szokása.)

Mindenesetre Miss Baker ajka megrebbent, s alig észrevehetőn odabiccentett nekem, aztán gyorsan újra felszegte az állát – az a valami, amit egyensúlyoznia kellett, alighanem megingott, s ettől kissé megriadhatott. Az én számon pedig újból kis híján kicsúszott a bocsánatkérés. Mindig ámulattal adózom a maradéktalan önhittség megnyilvánulásainak.

Megint az unokatestvéremre pillantottam, aki kérdezgetni kezdett azon a fátyolosan mély, szívhez szóló hangján. Olyan hangja volt, hogy nagyon oda kellett figyelni a lejtésére, mintha a beszéd is hangok megismételhetetlen kompozíciója lenne. Az arca szomorú volt és bájos is egyszersmind, a szeme ragyogott, az ajka szenvedélyesen csillogott, és valami olyan zaklatott érzékiség volt a hangjában, amit nem felejtettek el egyhamar a körülötte forgolódó férfiak, akiket lenyűgözött beszédének lebilincselő dallama, egy-egy elsuttogott „Figyelj csak…”, a benne bujkáló sejtetés, hogy milyen izgalmas dolgokat művelhetett épp csak az imént, s hogy milyen élvezetes izgalmakat rejt az elkövetkező óra is…

Elmeséltem neki, hogy Kelet felé jövet megálltam egy napra Chicagóban, és hogy milyen sokan küldik az üdvözletüket általam.

– Hát hiányzom nekik? – kiáltott fel elragadtatottan.

– Az egész város gyászban van. Az autók bal hátsó kereke feketére van festve, mintegy koszorú gyanánt, és az északi parton egész éjjel hallatszik a jajveszékelés.

– Jaj, de örülök! Tom, már holnap menjünk vissza Chicagóba! – Aztán mintegy csak mellékesen hozzátette: – Látnod kellene a kisbabánkat.

– Szeretném is látni.

– Most épp alszik. Már hároméves. Még sose láttad?

– Még soha.

– Akkor feltétlenül meg kell nézned. Kislány, és…

Tom Buchanan, aki ezalatt nyugtalanul járkált fel-alá a szobában, megállt, és a vállamra tette a kezét.

– Mivel foglalkozol mostanában, Nick?

– Kötvényekkel.

– Melyik cégnél vagy?

Megmondtam neki.

– Sose hallottam róla – mondta szigorúan.

Ez felbosszantott.

– Majd fogsz – feleltem kurtán. – Legalábbis ha itt maradsz, a keleti parton.

– Ne aggódj, maradok – mondta Daisyre pillantva, aztán vissza énrám, mintha azt várná, hogy mondjunk még valamit. – Kötözni való bolond lennék, ha máshol akarnék élni.

Ezen a ponton megszólalt Miss Baker: – Ahogy mondod! – mondta olyan váratlanul, hogy felkaptam a fejemet – most szólalt meg először azóta, hogy beléptem a szobába. Láthatólag ő maga is legalább annyira meglepődött, mint én, mivel nagyot ásított, és egy kecses mozdulattal felállt a díványról.

– Teljesen el vagyok gémberedve – mondta panaszos hangon. – Már nem is tudom, mióta fekszem itt, ezen a díványon.

– Ne rám nézz! – replikázott Daisy. – Egész délután próbáltalak rávenni, hogy menjünk be New Yorkba.

– Köszönöm, nem kérek – mondta Miss Baker a négy koktélnak, mely éppen akkor érkezett a tálalóból. – Már edzésben vagyok.

A házigazda hitetlenkedve nézett rá.

– Ne beszélj! – Tom úgy hajtotta fel a koktélját, mintha csak egy cseppnyi lett volna a pohár alján. – El sem tudom képzelni, végül hogy éred el a dolgaidat.

Miss Bakerre néztem, és átfutott az agyamon: vajon miféle „dolgokról” lehet szó. Élvezettel legeltettem rajta a szemem: karcsú volt, a melle kicsi, és nagyon egyenesen tartotta magát, amit azzal is kiemelt, hogy a vállát hátrahúzta, mint egy kadét. Halovány, bájosan durcás arccal nézett rám, de közben hunyorgó, szürke szeme viszonozta a kíváncsiságomat. Csak ekkor ötlött fel bennem, hogy valahol láttam már ezt az arcot vagy legalábbis egy fényképet róla.

– Maga, ugye, West Eggben lakik? – jegyezte meg kissé fölényesen. – Ismerek ott valakit.

– Én viszont egy teremtett lelket se…

– Ne mondja, hogy még Gatsbyt se.

– Gatsbyt? – kíváncsiskodott Daisy. – Miféle Gatsbyt?

De mielőtt még válaszolhattam volna, hogy Gatsby a szomszédom, jelentették, hogy tálalva van; Tom Buchanan izmos karja erélyesen belém karolt, és kikormányozott a szobából, mintha csak egy sakkfigurát tolna át egy másik kockára.

A két ifjú hölgyet követve, akik kezüket könnyeden a csípőjükre téve, karcsún s lanyha léptekkel andalogtak előttünk, kimentünk egy rózsaszínű verandára, melynek nyitott oldalán át a naplementére láttunk, és ahol négy szál gyertya pislákolt az asztalon, az elcsitult szélben.

– Minek ide gyertya? – kiáltott fel rosszallón Daisy, és elcsippentette a gyertyák lángját. – Már csak két hét van hátra az év leghosszabb napjáig. – Sugárzó tekintettel nézett ránk. – Ti is úgy vagytok vele, hogy alig várjátok már az év leghosszabb napját, aztán meg lemaradtok róla? Én mindig nagyon várom, aztán a végén mindig lemaradok róla.

– Tervet kellene készítenünk – mondta Miss Baker ásítva, és úgy ült le az asztalhoz, mint aki ágyba bújik.

– Jó, készítsünk – mondta Daisy. – Mi legyen az? – Majd hozzám fordult tanácstalanul: – Miket szoktak az emberek tervezni?

De mielőtt felelhettem volna, a szeme rémült tekintettel a kisujjára meredt.

– Nézzétek! – jajdult fel. – És fáj is!

Mindannyian odanéztünk – kék-zöld volt a kisujja.

– Ez te csináltad, Tom – mondta Daisy szemrehányón. – Tudom, hogy nem akarattal, de akkor is te csináltad. Hát ez a hála, amiért hozzámentem feleségül egy ilyen dromedárhoz, egy ilyen drabális alakhoz, aki…

– Ne mondd azt, hogy drabális – szólt közbe Tom ingerülten. – Utálom ezt a szót, még ha csak tréfából mondod is.

– Akkor is drabális vagy – erősködött Daisy.

Daisy és Miss Baker olykor egyszerre beszélt, de egyáltalában nem versengve, legfeljebb évődve csak, s annyira mellékesen csupán, hogy még csevegésnek is alig volt nevezhető, és éppen olyan hűvös volt, mint a hófehér ruhájuk, s mint a közönyös tekintetük, melyből hiányzott minden vágy. Egyszerűen csak ott voltak, tudomásul vették, hogy Tom és én is ott vagyunk, s legfeljebb udvariasságból bocsátkoztak társalgásba velünk. Tudták, hogy a vacsora hamarosan véget ér, majd utána rövidesen az este is, és aztán feledésbe merül. Minden merőben más volt, mint ahogy Nyugaton szokásos, ahol habzsolva hajtják az estét a végkifejlet felé, közben folyvást csalatkozva várakozásaikban, vagy csak rettegve az óhatatlanul elkövetkező végtől.

– Olyan civilizálatlannak és vidékinek érzem magam melletted, Daisy – vallottam meg a második pohár kissé dugóízű, de egyébként kitűnő bordeaux-i vörös után. – Nem lehetne, hogy egy kicsit a termésről is beszélgessünk például?

Semmi különösebbet nem akartam mondani ezzel a megjegyzéssel, és nagyon meglepett, hogy milyen hatást váltott ki.

– Darabjaira hullik az egész civilizációnk – fakadt ki Tom dühösen. – Nagyon pesszimista lettem az utóbbi időben. Olvastad Goddard könyvét, A színes bőrű birodalmak felemelkedését?

– Sajnos nem – feleltem, egészen elképedve ettől a hangnemtől.

– Pedig nagyszerű könyv, és mindenkinek el kellene olvasnia. Az a lényege, hogy ha nem vigyázunk, a fehér faj… el fog tűnni a földről. Ez egy tudományos könyv; minden be van bizonyítva.

– Tom nagyon filozofikus hangulatban van mostanában – mondta Daisy mélabús arckifejezéssel. – Csupa nehéz könyvet olvas, amikben nagyon hosszú szavak vannak. Mi is volt az a szó, amelyiket…

– Tudod, hogy ezek tudományos művek – jelentette ki határozottan Tom, türelmetlen pillantást vetve Daisyre. – Ez a Goddard is részletesen kidolgozta az elméletét. Rajtunk múlik, akik a domináns faj vagyunk, hogy vigyázzunk, nehogy más fajok vegyék át a hatalmat a földön.

– Le kell vernünk őket – suttogta Daisy a tüzes napkorong felé hunyorogva.

– Nektek át kellene költöznötök Kaliforniába… – kezdte Miss Baker, ám ekkor Tom kissé felemelkedett ültében, majd vissza is ült, de ezzel félbeszakította Miss Bakert.

– Az elmélet szerint mi északiak vagyunk, vagy tudományosan szólva nordikusak. Én is, te is, meg te is… – Majd tizedmásodpercnyi habozás után Daisy felé biccentve, őt is bevonta a körbe, Daisy pedig újra rám kacsintott. – És mi teremtettük meg mindazt, amiből az emberi civilizáció áll… a tudományt, a művészeteket, egyáltalán mindent. Értitek?

Volt valami szánalmas abban, ahogy koncentrálni próbált, mintha már nem elégítené ki az önteltsége, mely pedig még bántóbb volt, mint azelőtt. Szinte ugyanebben a pillanatban benn a házban megcsörrent a telefon, és az inas bement, hogy felvegye. Daisy kihasználta a pillanatnyi szünetet, és felém fordult.

– Elmondok neked egy családi titkot – súgta oda lelkesen. – Az inas orráról. Elmeséljem neked az inas orrát?

– Csak ezért jöttem át ma este.

– Az a helyzet, hogy azelőtt nem inas volt, hanem az volt a munkája, hogy az ezüstneműt tisztogatta egy New York-i háznál, akiknek kétszáz személyes ezüst étkészletük volt. Reggeltől estig az ezüstöt fényesítette, mígnem végül az orrára ment a dolog…

– És egyre romlott az állapota – szúrta közbe Miss Baker.

– Igen. Egyre romlott az állapota, olyannyira, hogy végül is ott kellett hagynia az állását.

Ekkor a lemenő nap utolsó sugara ábrándos szeretettel végigsimított Daisy kipirult arcán; engem, ahogy a szavait hallgattam, annyira lenyűgözött a hangja, hogy szinte elakadt tőle a lélegzetem – aztán elhalványult az arcán a pír, s vonakodva, mint a gyerekek, amikor sötétedéskor haza kell menniük, az utolsó fények is eltűntek róla.

Visszajött az inas, és Tom füléhez hajolva mormogott valamit, mire Tom bosszús arcot vágott, hátratolta a székét, és szó nélkül bement a házba. Mintha Tom távollététől felszabadult volna benne valami, Daisy előrehajolt, és átfűtött hangon, szinte dalolva fordult hozzám.

– Boldog vagyok, hogy itt látlak az asztalomnál, Nick. Olyan vagy, mint egy rózsaszál – egy szép, nyíló rózsa, egy tökéletes rózsa. Hát nem éppen olyan? – fordult Miss Bakerhez megerősítésért. – Hát nem egy tökéletes rózsaszál?

Ez valótlanság volt. A legkevésbé sem hasonlítok egy rózsaszálra. Ez csak egy hirtelen ötlet volt Daisytől, de olyan izgató melegség áradt belőle, mintha a szíve akarna kitárulkozni ezekben a lázas, zaklatott szavakban. Aztán váratlan mozdulattal odadobta a szalvétáját az asztalra, elnézést kért, és bement a házba.

Miss Baker és én egy pillanatra összenéztünk, szándékosan kifejezéstelen tekintettel. Éppen meg akartam szólalni, amikor Miss Baker éberen felegyenesedett ültében, és rám pisszegett. Fojtott hangú, szenvedélyes suttogás hallatszott ki a szobából, Miss Baker pedig előrehajolva, szemérmetlenül hallgatózott. Az összefüggéstelen, elmosódott hangok elhalkultak, majd izgatottan felszárnyaltak, aztán teljesen elhaltak.

– Ez a Mr. Gatsby, akit az előbb említett, történetesen a szomszédom… – kezdtem.

– Hallgasson. Hallani akarom, hogy mi történik.

– Miért? Történik valami? – kérdeztem ártatlanul.

– Azt akarja mondani, hogy maga nem tud semmit? – kérdezte Miss Baker őszinte meglepetéssel. – Én azt hittem, már mindenki tudja.

– Engem kivéve.

– Nos… – kezdte habozva –, az a helyzet, hogy Tomnak van valami nője New Yorkban.

– Valami nője? – ismételtem meg fahangon.

Miss Baker bólintott.

– Lehetne benne annyi tisztesség legalább, hogy ne vacsoraidőben telefonáljon. Nem gondolja?

Szinte még mielőtt felfoghattam volna, hogy mit mond, ruhasuhogás hallatszott, meg egy bőrcsizma recsegése, és újra helyet foglalt az asztalnál Tom és Daisy.

– Halaszthatatlan volt! – kiáltotta Daisy tettetett vidámsággal.

Leült, fürkésző tekintettel nézett Miss Bakerre, aztán rám is, majd így folytatta: – Kikukkantottam a kertbe, és mondhatom, nagyon romantikus odakinn az este. Egy madár dalol a fűben, azt hiszem, fülemüle lehet. Biztosan most érkezett Európából a Cunarddal vagy a White Star Line-nal. Csak úgy magában dalolgat… – Daisynek is szinte dalolt a hangja: – Ugye, milyen romantikus, Tom?

– Igen, nagyon romantikus – mondta Tom, majd kényszeredetten, felém fordulva: – Ha még elég világos lesz vacsora után, szeretnélek levinni az istállóhoz.

Meghökkentő mód odabenn újra megszólalt a telefon, és minthogy Daisy Tomra pillantva nagyon határozottan nemet intett a fejével, az istálló témája is nyomban szertefoszlott, minden más témával egyetemben. A vacsora utolsó öt percének kusza pillanataiból csak arra emlékszem, hogy újra meggyújtották a gyertyákat, teljesen értelmetlenül, és hogy úgy éreztem, szeretnék mindenkinek a szeme közé nézni, mégis kerültem mindenkinek a pillantását. Nem is sejtettem, mire gondolhat Daisy és Tom, de azt hiszem, még Miss Baker se volt képes teljesen száműzni a gondolataiból a gorombán betolakodó ötödik vendéget, pedig ő a jelek szerint magabiztos szkepszissel tekintett a világra. Ha valakinek olyan a vérmérséklete, akár szórakoztatónak is találhatta a jelenetet – nekem azonban azt diktálták az ösztöneim, hogy ki kellene hívni a rendőrséget.

Mondanom se kell, hogy több szó nem is esett a lovakról. Tom és Miss Baker többlépésnyi távolságot tartva egymástól az esti homályban, visszasétáltak a könyvtárszobába, mintha virrasztani indulnának egy felravatalozott halott mellé, mialatt én, igyekezve nyájasan érdeklődő arcot vágni, s egyben kissé süketnek tettetve magam, engedelmesen követtem Daisyt az egymásba nyíló verandák során át a bejárati verandáig. Aztán a sűrű sötétségben leültünk egymás mellé egy vesszőfonatú kanapéra.

Daisy a tenyere közé fogta az arcát, mintha a szépségét akarná dédelgetni, majd a tekintetét lassan felemelve kinézett a bársonyos éjbe. Láttam rajta, hogy heves érzelmek dúlják, ezért a kislányáról érdeklődtem, gondolván, hogy ez majd talán megnyugtatólag hat rá.

– Mi tulajdonképpen alig ismerjük egymást, Nick – szólalt meg váratlanul. – Még ha unokatestvérek vagyunk is. Az esküvőmre se jöttél el.

– Mert akkor én még katona voltam.

– Tényleg. – Tétovázott, hogy folytassa-e. – Tudod, Nick, én nagyon szerencsétlen vagyok. És ettől nagyon cinikus lettem.

Erre nyilvánvalóan minden oka megvolt. Vártam, hogy akar-e még mondani valamit, aztán kis hallgatás után kissé sután visszatértem a kislányára.

– Most már biztosan beszél, meg… eszik, meg minden.

– Igen, persze. – Szórakozottan nézett rám. – Figyelj csak, Nick; elmondom, hogy mit mondtam, amikor megszületett. Érdekel?

– Persze hogy érdekel.

– Ebből majd látni fogod, hogy vagyok… a dolgokkal. Még egyórás se volt a kicsi, és isten tudja, Tom merre járt. Amikor felébredtem az altatásból, teljesen elhagyatottnak éreztem magam, és mindjárt megkérdeztem a nővértől, hogy fiú-e vagy lány. Megmondta, hogy lány, én pedig elfordítottam a fejem a párnán, és elsírtam magam. „Jól van – mondtam –, örülök, hogy kislány lett. És remélem, hogy buta lesz… egy lánynak az a legjobb ebben a mai világban, ha buta. Ha szép és butuska.”

– Ebből megértheted, hogy én milyen rettenetesnek látok mindent – folytatta nagy meggyőződéssel a hangjában. – De mindenki így gondolja… a legokosabb emberek is. Tudom, hogy igazam van. Én már mindenhol voltam, és mindent láttam, és mindent kipróbáltam. – Dacosan villant a szeme, mint Tomé, és olyan fölényesen kacagott, hogy szinte ijesztő volt. – Istenem, olyan tapasztalt vagyok… olyan tapasztalt és kiábrándult!

És abban a pillanatban elcsuklott a hangja, engem pedig már nem tudott lekötni, amit mondott, már nem hittem neki, mert egyszerre megértettem, hogy milyen komolytalan minden szava. Ettől feszengeni kezdtem, mert úgy éreztem, hogy csak csel volt az egész este, hogy rokonszenvet csaljanak ki belőlem. Kissé kivártam, és természetesen egy perc múlva már olyan negédes mosollyal nézett rám bájos arcocskája, mintha csak azt közölte volna velem az imént, hogy ő és Tom egy roppant előkelő titkos társaság tagja.

Benn a házban fényben úszott a bíborvörös szalon. Tom és Miss Baker a hosszú dívány két végén ült, és Miss Baker felolvasott Tomnak a Saturday Evening Postból – a halk, monoton hangon felolvasott szavak megnyugtató csobogássá olvadtak össze. A villanyfény, mely csillogva verődött vissza Tom csizmájáról, de fátyolos aurába vonta Miss Baker haját, melynek színe a sárguló falevelekére emlékeztetett, végigsiklott az újságpapíron, ahogy Miss Baker lapozott egyet, miközben enyhén megrebbentek az izmok karcsú karján.