Fordította

Hessky Eszter

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Karen White The Shop on Royal Street

Copyright © 2022 by Harley House Books, LLC

Penguin Random House supports copyright.

All rights reserved.

Borítóillusztráció © Andrew Haines

Hungarian translation © Hessky Eszter, 2023

© Next21 Kiadó, 2023

ISBN 978 615 641 464 9

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Szerkesztette Szekeres Dóra

Előkészítés Bérci Ágnes

Ebook Hársfai László

Korrektúra Török Judit

Nancy Mayer Mencke-nek és Lynda Ryannek, akik megismertették velem a szülővárosukat, és megmutatták, hogy a régi barátok a legjobb barátok

ELSŐ FEJEZET

A hatalmas banánlevelek hosszúkás árnyéka rávetült a régi ház porlepte ablakaira, és régmúlt idők, elfeledett emberek emlékét juttatta eszembe. Emlékeket, amelyeket az omladozó ház falai magukba zártak, és embereket, akik ezek között a falak között éltek, ezeken a folyosókon járkáltak, mielőtt végleg távoztak volna az ajtón és az ablakon át. Olyan érzésem volt, mintha a tornác megereszkedett teteje is róluk mesélne.

Felléptem az utolsó lépcsőfokra. Ujjaimmal végigsimítottam a korláton lógó szivárványszínű gyöngysort, amely még egy régi karneválról maradt meg, és a hiányzó lécek helyét tanulmányoztam, amitől a ház homlokzata olyan volt, mint egy vigyorgó, foghíjas halloweeni tök. A gazos előkertből felkúszó indák szinte teljesen benőtték a bejárati ajtó melletti falon lévő három tolóablakot, és igazi kísértetházzá tették az elhagyatott, kreol stílusú épületet. A döntésem végleges volt: megveszem. Úgy éreztem, hogy ez a roskatag épület jelképezi számomra az újrakezdést: ez lesz az a hely, ahol rendbe hozhatom az életemet, amely számtalan rossz döntés, néhány ostoba húzás, egy váratlan botlás, és nem utolsósorban az óriási, indokolatlan önbizalmam következtében vakvágányra került annak ellenére, hogy a családom szeretett és támogatott. Nem voltam meggyőződve róla, hogy megérdemlem a támogatásukat.

– Nola…

Mostohaanyám hangjában óvatosság és aggodalom volt. Az utóbbi hat évben mindketten megtanultuk, szükségem van arra, hogy a döntéseimet saját magam hozzam meg, és aztán elfogadjam a következményeket.

Olyan óvatosan lépkedtem a törött deszkák és a termeszrágta fadarabok között, mintha vékony jégen próbálnék előrejutni. A bejárati ajtón és a tornác tetőjének szarufáin néhány helyen még látszott a kopott rózsaszín festék, ami éles ellentétben állt a plafon élénkkékjével és a keresztgerendák zöldjével. Az egyik ablakszárny tetején porlepte kék palackok billegtek bizonytalanul – bárki is tette őket oda, bátor ember volt.

– Hát ráférne egy kis felújítás, az biztos – mondtam. – Lenmagolaj és jó néhány liter festék.

Lenéztem a járdára, ahol mostohaanyám, Charleston Realtor Melanie Middleton Trenholm egyensúlyozott magas sarkú cipőjében. Hiába figyelmeztettem, hogy New Orleansban a járdák nemigen alkalmasak arra, hogy az ember magas sarkúban közlekedjen, nem hallgatott rám. Az arcán olyan kifejezés ült, mintha épp most lett volna szemtanúja egy súlyos vonatszerencsétlenségnek. Legszívesebben elnevettem volna magam, ha nem pont arra a házra nézett volna így, amelyet meg akartam venni.

Valamit mormolt az orra alatt, ami pont úgy hangzott, mintha azt mondaná: jaj, ne, már megint… Hangosan viszont csak annyit mondott:

– Tudod, Nola… és ezt tapasztalatból mondom… ennek a háznak nem lesz elég a festék meg a lenmagolaj. Egy bontógolyóval és egy lángszóróval többre mennél.

Hogy eltereljem a figyelmét a tornácon éktelenkedő törmelékhalomról, amelynek a tetején egy szörfdeszka trónolt – bár a bohém Marigny negyedben ebben tulajdonképpen nem volt semmi furcsa –, egy hatalmas leanderbokorra mutattam, amelynek fehér, tölcsér alakú virágai fáradtan kókadoztak a hőségben.

– Jó, a kert egy kicsit elvadult, de tele van fantasztikus növényekkel. Alig várom, hogy nagyapa eljöjjön, és felajánlja, hogy segít…

Rámosolyogtam Melanie-ra. Nagyon szerettem volna, ha azt látja a házban, amit én: a lehetőséget és a reményt, amire nekem éppoly nagy szükségem volt, mint magának az épületnek. A szépséget és az életet, ami ott volt a felszín alatt, és ami – biztos voltam benne – meg fog mutatkozni, ha lehetőséget adunk rá, hogy előtörjön a régi festékréteg alól. Újra körülnéztem, és elhatároztam, hogy őszinte leszek magamhoz: lehet, hogy egy sima felújítás itt tényleg nem lesz elég. De bármire is volt szükség, készen álltam a feladatra. Kihúztam magam, és újra Melanie-ra néztem. Egyben biztos voltam: az alapok megvannak. A ház is és én is nagy túlélők vagyunk.

– Nola… – kezdte Melanie, de nem folytatta. Találkozott a tekintetünk, és láttam, hogy megértés csillan benne. Soha életében nem szerette a régi házakat, mégis örökölt egyet Charlestonban. Persze nem annyira a házakkal volt baja, mint inkább az előző lakók nyughatatlan szellemeivel, akik ott maradtak, és ragaszkodtak hozzá, hogy kapcsolatba lépjenek vele. Olyan adottsága volt ez Melanie-nak, amit élete nagy részében tagadni próbált, de mostanra, úgy tűnik, megbékélt vele.

Az évek során aztán a „púp a hátán” – ahogy egyszer nevezte a házát – egyre kevésbé jelentett számára terhet, és egyre inkább meleg és barátságos otthonná vált, ahol a férjével, a gyerekeivel és a kutyáival élt. Ezzel párhuzamosan, bármennyire is nem akarta, elkezdte megbecsülni a régi házakat. Még azt is hallottam, hogy az egyikről egyszer azt mondta egy ügyfelének, „a történelem egy darabja, amit a kezében tarthat”.

És most ahogy a szemébe néztem, tudtam, hogy ő is azt látja a házban, amit én. Az esélyt arra, hogy továbblépjek, éppúgy, ahogy annak idején őt is előrevitte az örökölt háza. Rúgkapálva és sikoltozva, de előre, és épp abba az irányba, amelyre szüksége volt.

Meleg fény csillant a szemében, és reméltem, hogy nem hallja meg a pénztárgép figyelmeztető csilingelését az agya hátsó részében.

– Hát akkor – mondta, miközben óvatosan fellépett a tornáclépcső legfelső fokára – nézzük meg belülről is.

Megkönnyebbülten sóhajtottam, és benyúltam a tornác egyik szögletes tartóoszlopához rögzített rozsdás postaládába.

– Jó ötlet ez? – kérdezte Melanie. – Úgy értem, bárki besétálhat, és elvihet bármit.

– Az igaz, de hál’ istennek semmi sincs itt, amit érdemes lenne elvinni. Mindent, ami egy kicsit is értékes volt, már rég elhordtak. Mindenesetre Ali úgy gondolta, jó ha nekünk is van hozzáférésünk a kulcshoz.

– Ki az az Ali? És mi történt azzal a… hogy is hívták?

– Frankkel? Ő lelépett. Valami olyasmit mondott, hogy nem hajlandó több házat mutatni, ha te is ott vagy. Nyilván észrevette, hogy ingatlanokkal foglalkozol, mégpedig nem is rosszul, és világos volt, hogy nincs szükség két dudásra egy csárdában.

Nem részleteztem Melanie-nak, hogy Frank nyomulósnak, erőszakosnak és akadékoskodónak nevezte... Nem beszélve a többi, kevésbé szalonképes jelzőről.

– Helyes. Szerintem is teljességgel felesleges volt a jelenléte. Örülök, hogy volt benne annyi elegancia, hogy észrevette.

Elfojtottam egy mosolyt, és bedugtam a régimódi kulcsot a zárba. Úgy mozgattam ide-oda, ahogy Ali a telefonban magyarázta.

– Azt mondta, hogy a tulaj idejön, és minden kérdésünkre válaszol. Állítólag kemény fából faragták, és nem fog megijedni egy címkézőpisztolytól.

Beharaptam az ajkamat, miközben tovább próbálkoztam a kulccsal, és reméltem, hogy Melanie nem veszi észre, hogy elszóltam magam.

– Micsoda? Belenéztél te valaha Frank aktatáskájába? Rettenetes kupleráj volt benne. Inkább meg kellene köszönnie, hogy rendbe raktam neki.

Szerencsére nem kellett válaszolnom, mert az ajtó kinyílt, bár nem éreztem, hogy a kulcs elfordult vagy a zár kioldott volna. Magamon éreztem Melanie tekintetét.

– Hát ez könnyebben ment, mint amire számítottam – mondtam derűsen. – Ali azt mondta, az legyen az első dolgom, hogy kicserélem a zárját, mert ezt alig lehet kinyitni. De úgy tűnik, jó érzékem van hozzá.

Beléptem a házba, Melanie mögöttem kopogott a tűsarkain. Becsuktam az ajtót, és felé fordultam.

– Ugye emlékszel, miben egyeztünk meg? Ha bármi furát látsz vagy hallasz, miközben körbejárjuk a házat, megtartod magadnak. Én nem tudok a halottakkal beszélgetni. Általában nincs is rá okuk, hogy zargassanak, kivéve akkor egyszer Charlestonban, de egyébként inkább a boldog tudatlanságot választom. Ha azt érzem, hogy egy házhoz közöm van, akkor nem érdekel, ha egy hadseregnyi hazajáró lélek kóborol is a folyosóin. Se nem látom, se nem hallom őket, következésképpen nyugodtan alszom. De egyébként New Orleansban nincs olyan régi ház, ahol ne lenne legalább egy hazajáró lélek. Ez alap.

– Hát persze – mosolygott Melanie visszafogottan.

Nem szóltunk többet, a házat vettük szemügyre, és levontuk a következtetést, hogy a képek, amiket Ali átküldött, legalább tíz, de lehet, hogy húsz évvel ezelőtt készülhettek. Vagy valaki nagyon profin használta a Photoshopot.

A bútorok jótékony takarása nélkül azonnal látszott, hogy a ciprusfa parketta összes sérülése be nem gyógyult sebhelyként csúfítja el a padlót. A régi faanyagon különböző méretű színes foltok éktelenkedtek, és úgy döntöttem, inkább nem akarom tudni, melyiknek mi a története. Különösen azokénak nem, amelyeknek egyértelműen nem kiömlött vízhez vagy kisállatokhoz volt köze.

– Lehetne rosszabb is – mondtam. Mint amikor a szülő nő a vajúdás pokoli kínjai között megpróbálja elképzelni, hogy a szenvedésének egyszer boldog vége lesz.

– Ennél rosszabb? – kérdezte Melanie szkeptikusan, és a kandallóhoz lépett. A fapárkányt minden bizonnyal baltával távolították el, legalábbis erre utaltak a falban tátongó mély lyukak, amelyeken keresztül még a ház tartóoszlopai is látszottak. – Persze egy gyufával és egy kis benzinnel mindent helyre lehet hozni.

– Ugyan már, ezt te sem mondod komolyan. Legalábbis már nem. Gondolj a Tradd Street-i házunkra. És anyád házára a Legare-en. Mindkettőt segítettél visszarántani a szakadék széléről, és neked is el kell ismerned, hogy megérte.

– Lehet. De azok tényleg a szakadék szélén voltak, ez viszont már le is zuhant. És még rá is tapostak. Szerintem örülne, ha megszabadítanák a szenvedéseitől.

– Nézd! – mondtam, miközben az ujjamat bedugtam az egyik lyukba a falon. – Képzeld el, milyen gyönyörűek lennének ezek a falak, ha eltávolítanánk az összes régi tapétát, és szépen lefestenénk. Felújítanánk a padlót, restaurálnánk az ablak- és ajtókereteket. Nézd ezt a belmagasságot! Gondolj bele, micsoda története lehet ezeknek a falaknak!

Miközben beszéltem, Melanie tekintete mögöttem kalandozott, a lépcső irányában, amelynek hiányzott a korlátja. Láttam, hogy a tekintetével követ valamit. Vagy valakit. Nem fordultam meg. Aztán egy idő után megint rám nézett, és feszülten rám mosolygott.

– A hálószobák fent vannak?

– Igen. De csak kettő, és mivel a tetőtérben vannak, az alaprajz szerint nagyon kicsik. Kívülről két tetőablakot láttam, azok legalább jó sok fényt engednek be. Lehet, hogy ki kell majd vernem egy falat, ha nagyobb szobákat akarok, és funkcionálisabb fürdőszobát.

– Funkcionálisabbat?

Próbáltam gyorsan és halkan beszélni: halványan azt reméltem, hogy ha nem hall rendesen, azt úgysem vallaná be, és nem fog visszakérdezni. Melanie nagyon érzékeny volt az életkorára, amire egyébként semmi oka nem volt – bár az igaz, hogy pár évvel idősebb volt apámnál. De így legalább nem firtatja tovább a ház állapotát, és nem kérdőjelezi meg az épelméjűségemet, gondoltam.

– Ali említette, hogy nincs meg a vécékagyló. És a mosdó sem. De lent legalább van egy fél fürdőszoba, bár szerintem rossz a lefolyó.

– Azt azért tudod, hogy előrehaladott életkorom ellenére tökéletesen hallok, ugye? – kérdezte Melanie, és elindult a lépcső felé. Visszafordult, hogy összefoglalja az eddigieket. – Tehát ez a szoba végigfut a ház szélességében, és gyakorlatilag ez az előszoba és a nappali is.

Mögötte lépkedtem, éreztem a rózsaillatú parfümjét, amit akkor kezdett használni, amikor elsőéves koromban hazaköltöztem.

– Igen. A másik elülső helyiség az étkező, és mögötte van a konyha, ami a hátsó kertre néz.

– Ami, gondolom, legalább olyan funkcionális, mint a fenti fürdőszoba.

– Nem – válaszoltam. Nem szívesen vallottam be, hogy jól látja a helyzetet. – A konyhában van mosogató.

Melanie a válla fölött rám nézett, de nem szólt semmit. Ahogy fölmentünk a lépcsőn az emeletre, a hőmérséklet érezhetően megváltozott: a forró nap akadálytalanul sütött be az egyik tetőablakon, mégis olyan volt, mintha a termosztát vagy tizenöt fokkal hidegebbre lett volna állítva. Pedig nem volt légkondi… és éppenséggel termosztát sem. Melanie nem szólt semmit, de láttam, hogy megborzong.

A lépcső tetején mindketten lehajoltunk, nehogy beüssük a fejünket a ferde mennyezetbe. Melanie a karját dörzsölte, és a falakat borító laminált faborítást nézegette. Porszemek szálltak a koszos ablakok előtt, és a régi házak jellegzetes pézsmaillatától – amiben por, a régi textíliák és a bútorápoló szerek szaga keveredik – hirtelen honvágyam lett.

Ez a fönti szoba ugyanolyan széles volt, mint a lenti nappali, de a ferde falak miatt jóval kevésbé funkcionális. Mégis volt benne valami báj, és ugyanolyan ciprusfa parkettája volt, mint a lentinek. A charlestoni egyetem műemlékvédelmi mesterképzésén nagyon sok padlórestaurálást végeztem, és alig vártam, hogy lássam, egy kis csiszolás és lenmagolaj mit tudna kihozni ebből.

Melanie a lépcső tetején lévő ajtót nézte, kinyílt a szája, aztán gyorsan be is csukta. Elmentem mellette, odaléptem az ajtóhoz, és elfordítottam a kilincsgombot.

– Be van zárva, és nincs itt a kulcs. Szerintem ez csak egy beépített szekrény. Meg kell kérdeznünk a tulajt.

– Érzed ezt a szagot? – kérdezte Melanie, és beleszimatolt a levegőbe. – Pipadohány. Mintha valaki az arcomba fújta volna a pipája füstjét.

– Én nem érzek semmit, csak a ház illatát – mondtam, de ez nem volt teljesen igaz. Valamit éreztem, de csak egy gyenge kis fuvallatot.

Melanie bólintott, a szeme továbbra is az ajtóra tapadt.

– Szerintem…

– Megígérted – figyelmeztettem, és elindultunk a hálószobák felé.

Két másik ajtó volt még ott, az egyik a második hálószobához vezetett, a másik ahhoz, ami egykor valószínűleg a fürdőszoba volt. Bedugtam a fejem a helyiségbe, de rögtön vissza is húztam.

– Oda inkább ne nézz be – jegyeztem meg, és hálás voltam az alacsonyabb hőmérsékletért, ami megkímélt minket attól, hogy a csövekbe odakozmált szagot érezzük, bármi is volt az, amit ott hagytak. Szemügyre vettem a magas, ferde plafont, az eredeti fagerendákat és a tetőablak keretét, valamint a kandallót, ami olyan volt, mint a lenti, csak érintetlen volt a párkánya.

– Ha áthelyezem ezeket a falakat, akkor lehetne két normál méretű hálószobám. És...

A Dancing Queen ismerős dallamának dúdolása szakított félbe. Nem kellett volna meglepődnöm. Melanie olyankor dúdolt ABBA-dalokat, amikor el akarta ijeszteni a kísérteteket, akik kapcsolatba akartak lépni vele. Ez volt Melanie egyik hóbortja – meglehetősen furcsa, de ugyanakkor meglepően szerethető is.

– Na jó – sóhajtottam. – Eleget láttam. Menjünk le.

Ahogy megfordultam, észrevettem egy kilincs nélküli ajtót a falnak támasztva. A fa tónusa és a felső panel tejüvege elárulta, hogy nem a házból származik, de azt nem, hogy miért van ott. Melanie már egy ideje abbahagyta a dúdolást, és most lehajolt, hogy megnézze a zárat és a vasból készült kilincset. Gyengéden megérintette az ujjával.

– A kilincsre az MB monogram van gravírozva.

Közelebb hajoltam.

– Láttam már ilyen ajtót. A belvárosi Maison Blanche-ból való. Amikor a kilencvenes évek végén az ikonikus áruházat és a felső emeleti irodákat kibelezték, hogy Ritz-Carltonná alakítsák, a bútorok és a berendezés nagy részét kidobták. – Végigsimítottam a kezemmel a tejüveg betét buborékjait, megcsodáltam az ajtó vastag faanyagát, ami még egy olyan korban készült, amikor az egyszerű irodai ajtókat is több évtizedes használatra tervezték. Aztán kiegyenesedtem, és hozzátettem: – Leginkább a helyiek csaptak le a lehetőségre, akik szívesen megőriztek volna valamit New Orleans egyik nevezetességéből, de a lakásfelújítók is lelkesek voltak, akik úgy érezték, a város történelmének egy darabjával gazdagítják a házukat. Az egyetemen sok képet láttam arról, hogyan használták fel a leselejtezett bútorokat. Az egyik fehérneműs pultból például konyhaszigetet csináltak a Quarter egyik házában.

Melanie hirtelen az ablak felé fordult, és a fejét finoman megdöntötte, mintha azt hallgatná, hogy valaki beszél hozzá. Megrázta a fejét, aztán megint elkezdett dúdolni, ezúttal a Waterloot. Rám se hederítve elindult az ajtó felé, aztán le a lépcsőn, én meg siettem utána, hogy elkapjam, és még egyszer hátrapillantottam a vállam fölött. A konyhában értem utol. A táskája ott volt, ahova tette, amikor bejöttünk: egy ütött-kopott, repedésekkel és lyukakkal tarkított pulton, amin meghatározhatatlan eredetű foltok voltak, olyan színűek, mint a naplemente vihar előtt. Úgy döntöttem, akkor járok a legjobban, ha azt gondolom, marinara szósz vagy valami kiömlött koktél nyomai lehetnek. Gondosan elkerültük, hogy arról beszéljünk, ami fent történt, bármi is volt az, inkább a felpúposodott laminált padlót vizsgálgattam, amelynek a sarkainál kilátszottak az alatta lévő ciprusfa deszkák. Melanie kinyitotta a táskáját, és előhúzott egyet a hírhedt lepedőméretű táblázatai közül, amiket kinyomtatva magánál hordott.

– Megnéztem a Faubourg Marigny negyedben lévő lakásokat…

Felemeltem a kezem, hogy félbeszakítsam.

– Tudod ugye, milyen idegesítő, amikor valaki házat akar venni Charlestonban, de nem tudja, hogy kell kiejteni az utcák nevét? Amikor teljesen véletlenszerűen ejti ki azt, hogy Legare vagy Vanderhorst? Mintha egy táblát kaparnának a puszta körmükkel. Úgyhogy légy szíves… A helyiek csak simán úgy ejtik, hogy MAR-i-nee. A Faubourgot meg egyáltalán nem is kell mondani, mert az azt jelenti, hogy külváros, szóval fölösleges. És ha már itt tartunk, azok a bizonyos járművek az utcán villamosok, és nem trolik, és még véletlenül se mondd azt, hogy New Orleens, oké? Egybe kell mondani, úgy, hogy Newawlins. Máskülönben mindenki úgy fog reagálni, ahogy te, amikor a turisták Chucktownnak mondják Charlestont.

Melanie megborzongott.

– Értem. Mivel apáddal és az ikrekkel valószínűleg sokat jövünk majd hozzád, fontos, hogy ezeket tudjuk. – Riadt tekintetemre gyorsan hozzátette: – Mármint nem jövünk majd túl sokat. Nyilván te is nagyon elfoglalt leszel a munkád miatt, apád is és én is, az ikrek pedig iskolába járnak, csak arra gondoltam…

Finoman megszorítottam a karját. Melanie, minden furcsasága és hóbortja ellenére az anyám volt, és ádáz védelmezőm, amióta csak alig tizennégy évesen váratlanul megjelentem a küszöbén elveszetten és egyedül, és apám neve – Jack Trenholm – volt az egyetlen biztos pont az életemben. Saját keserű gyerekkorának köszönhetően felismerte bennem a rokon lelket, aki nem kötődik senkihez, és fenntartások és feltétel nélkül befogadott. Anyámként viselte gondomat már jóval azelőtt, hogy az apámmal kötött házassága révén ez a cím hivatalossá vált volna.

– Nekem is hiányozni fogtok – mondtam szeretettel. – Te is, apa is, JJ és Sarah is bármikor eljöhettek, amikor csak akartok. Jayne néni és a nagyiék is. Csak ne túl gyakran, oké? Ezt most egyedül kell végigcsinálnom.

Melanie bólintott, összeszorította az ajkát, és gyanúsan csillogott a szeme; biztos voltam benne, hogy arra az időszakra gondol, amikor New Orleansba költöztem a Tulane friss elsőéveseként. Izgultam, alig vártam a nagy kalandot, és ragyogónak láttam a jövőt. Csak azzal nem számoltam, hogy a szüleimtől – mindkét oldalról – örököltem a függőségre való hajlamot, ami előbb-utóbb maga alá gyűrt, és minden látványosan elromlott.

Szúrt a szemem, és pislognom kellett, miközben kinyitottam a hátizsákomat, és kivettem a saját lepedőméretű táblázataimat a környékbeli eladó házakról. Melanie csodálkozva, de ugyanakkor elismerően nézett rám. Valójában nem akartam neki megmutatni őket, mert nem akartam, hogy tudja: bármennyire is vágyom rá, hogy magam mögött hagyjam az otthonomat, vannak dolgok, amiket meg akarok tartani. És mert rájöttem, hogy nyilván neki is szüksége van arra, hogy megmaradjon a kapcsolatunk.

– Olyan hosszú ideig éltünk együtt, hogy egy-két dolog azért rám ragadt. Rájöttem, hogy a táblázatok nagyon hasznosak tudnak lenni, amikor rendszerezni kell a dolgokat. Például a lakáskeresésnél. Vagy az iskolai órarend összeállításánál. A ruhásszekrényem rendezésénél viszont nem. – Felhúztam a szemöldökömet. – És a cipőimnél sem.

– Aha. – Ez azt jelentette Melanie-nál, hogy igaza van, és hogy erre előbb-utóbb én is rá fogok jönni. – Mindenesetre – tette hozzá – akármilyen állapotban is van ez a ház, szerkezetileg úgy tűnik, nincs vele baj. Ezért nem értem az árát. Nagyon áron alul kínálják, még annál is olcsóbban, mint a legrosszabb állapotú felújítandó házakat. Nem tudok rájönni, miért. Lehet, hogy a Katrina hurrikán idején szenvedett el komolyabb kárt, és ez ijeszti el az érdeklődőket.

Megráztam a fejem, és eszembe jutott az a sok kutatás, amit azelőtt végeztem, hogy elvállaltam volna az új munkámat építészettörténészként egy New Orleans-i építőmérnöki cégnél. Tudtam, hogy nagyon felkészültnek kell lennem ahhoz, hogy meggyőzzem a szüleimet.

– A Rampart folyóparti részén a szél komoly károkat okozott, de a Marigny magasan fekszik, és megúszta az áradást. A tizenkilencedik századi, eleve magasított házak többsége elég magasan volt ahhoz, hogy az árvíz ne okozzon jelentős károkat. Tudom, hogy sosem fogod elismerni, de a régebbi házak szerkezetileg egyszerűen jobb minőségűek.

Melanie a homlokát ráncolta.

– Akkor miért nem sikerült eladni? Több mint egy éve a piacon van, annyira alacsony áron, hogy még az is eszembe jutott, hogy nem felejtettek-e le egy nullát a végéről. – Az arcához emelte a papírlapot, és rákancsalított. – A házak ezen a környéken átlagosan kevesebb mint két hónapig vannak a piacon, mielőtt elkelnek, a felújítandók is. És a jegyzeteim szerint ezt a házat hatszor lefoglalózták, mielőtt az adásvétel meghiúsult volna. – Rám nézett. – Frank, és ez az Ali, ha igazi ingatlanosok lennének, már rég kiderítették volna, hogy miért.

Nem szóltam egy szót sem. Nem akartam azt mondani, hogy valószínűleg megtették, és jobbnak látták nem szólni nekem arról, amit megtudtak. Mielőtt Melanie is erre a következtetésre jutott volna, elindultam a hátsó ajtó felé.

– Nézzük meg a hátsó kertet!

Kinyitottam az ajtót, és megálltam.

– Megvan a vécécsésze és a mosogató!

És valóban: ott voltak a kerítés mellett, mindkettőben gyomnövények vertek tanyát, amelyek egészen a földön elszóródott, zuzmóval borított, kopott téglákig húzódtak. Sokuknak letört a sarka vagy meg volt repedve, a közöttük kikandikáló fűszálak pedig leginkább szalmabábok tömítőanyagának tűntek. Egy koporsóból, amit eléggé el nem ítélhető módon szintén ágyássá alakítottak, meglepően élénken zöldellő minipálmák nőttek ki, a koporsó fáját pedig lenyűgöző mennyiségű bolyhos, zöld valami borította. Melanie megborzongott.

– Láttam, hogy a szemközti szomszédnak is van egy koporsója, amit ágyásnak használ. Lehet, hogy örülne, ha kapna mellé egy ugyanolyat.

Riadtan néztem Melanie-ra.

– Szerinted…?

Megrázta a fejét.

– Nem. Soha nem használták rendeltetésszerűen. Egyszerűen csak… nem jó ez így.

– Valójában Marignyben nincs ebben semmi furcsa. Láttad azt a kecskét a strasszos nyakörvvel a sarkon, az egyik kertben? Gondolom, fűnyírónak használják. Szerintem király ez a környék, minden van itt, ami kell. Érdekelne egyébként, hogy milyen zenéket hallgatnak, mert szeretnék újra zenélni. Szerintem jól illenék ide. A munkahelyem a belvárosban van, a Poydrason, szóval jó a közlekedés is. Járhatnék biciklivel. – Melanie riadt tekintetét látva gyorsan hozzátettem: – Vagy tömegközlekedéssel. Vagy akár Uberrel, ha sötét van.

Erre kicsit megnyugodott.

– Vagy megtanulhatnál vezetni.

– Azt nem – mondtam határozottan. – Egyszer próbáltam, és kevés hiányzott, hogy meghaljak, vagy lepereljék a gatyánkat. Kösz, nem.

Még mindig rémálmaim voltak az első – és utolsó – balesetemtől. Egészen friss volt a jogosítványom, amikor karamboloztam egy autóval, amelyben apám ősellensége, Marc Longo ült, minek következtében a szüleim kénytelenek voltak engedélyt adni rá, hogy Marc a mi házunkban forgassa a filmjét. Semmi kedvem nem volt megismételni azt a kalandot.

Mélyet szippantottam New Orleans július végi levegőjéből. Ránéztem Melanie-ra, akinek a haja begöndörödött, és úgy állt, mint a súrolókefe.

– Mintha csak Charlestonban lennénk – mondtam, hogy megnyugtassam.

A „mama-pillantásával” nézett rám, amelyből kiderült: pontosan tudja, hogy én sem hiszem el, amit mondok. Tökéletesen tisztában van vele, hogy az egyformán fullasztó trópusi éghajlat ellenére Charleston és New Orleans csupán távoli rokonok, és a közös ősöknek legfeljebb csak az építészetben van nyoma, amely a perzselő hőmérséklet és a hurrikánok állandó fenyegetése miatt alakult ilyenné. Nem véletlenül hívják az egyiket Könnyed Városnak, a másikat Szent Városnak. New Orleans rakoncátlan és vad, Charleston kifinomult és kecses. Új otthonom büszkén vállalja a dekadenciát, sőt neonszínűre festi, és kiteszi a verandára. Charlestonban egy csipketerítőt dobtak volna rá. Charlestonban poloskák vannak, New Orleansban csótányok, de mindkét városnak megvan a helye a szívemben. Az egyik az a hely, ahonnan el kellett jönnöm, a másik az, ahová meg kellett érkeznem.

– Hahó! Van itt valaki?

A hang a konyhából jött. Egymásra néztünk Melanie-val.

– Biztos a tulaj – mondta Melanie, és a törött téglákon átszökkenve elindult a konyha felé. – Itt vagyunk!

Én kint maradtam, mert a hang ismerősnek tűnt. És nem örültem neki.

– Ó… – A hang most már az ajtóból jött. – Te vagy az.

– Ó… – mondtam én is, pont ugyanannyi lelkesedéssel.

Melanie beszélni kezdett, de hirtelen elhallgatott. A tekintetét az ajtón túlra szegezte, a szeme tágra nyílt… és abban a pillanatban hatalmas csattanás hallatszott a házból. Jeges fuvallatot éreztünk, és az egész testem libabőrös lett: egy nő sikolya hasított bele a délután nyugalmába.

MÁSODIK FEJEZET

– Maradj itt!

Beau Ryan, nem is oly távoli fiatalságom egyik elvarratlan szála állt a konyhába vezető ajtó előtt. Eddig próbáltam kizárni őt a tudatomból múltam többi haszontalan emlékével együtt, mert folyton csak parancsolgatott és utasításokat osztogatott, ráadásul tanúja volt életem egyik legrosszabb napjának, az önpusztítás felé vezető utam kezdetének. Egyéves tulane-i tartózkodásom katasztrófa volt: szárnyalni akartam, de a szülői felügyelet hiányát kihasználva csak féktelenül buliztam, ami – figyelembe véve a genetikai örökségemet – nem volt túl jó döntés. A szüleim nem voltak boldogok a gyenge jegyeim miatt, de csak akkor jöttek rá, milyen kétségbeejtő a helyzet, amikor a szobatársam felhívta őket azzal, hogy elájultam a campuson, kint a gyepen, és egy idegennek kellett hazahoznia – nem először.

Az utolsó találkozásunk óta eltelt hat évben azonban Beau láthatólag elfelejtette, hogy nem az a típus vagyok, akinek parancsolgatni lehet. Különösen, ha róla van szó. Az ajtó felé indultam, Melanie szorosan a nyomomban. Egyikünk sem szívesen fogadott el utasításokat másoktól, ez is egy olyan jellemvonás volt, ami összekötött minket. Ugyanabban a pillanatban léptünk be a nappaliba, amikor Beau, és egyszerre láttuk meg a padlón tintafoltként szétszóródott, összetört kék üvegcserepeket és a vékony, vörös hajú lányt, aki kezét a szája elé kapva állt a szobában. Rögtön megállapítottam, milyen szép rózsaszínűre vannak festve a körmei.

– Nem én voltam – mentegetőzött. – Nyitva volt az ajtó, bejöttem, és az üvegek, amik a párkányon voltak, egyszer csak – mutatta a kezével – lerepültek a földre.

– Biztos elment egy teherautó a ház előtt – mondta Beau.

– Biztos becsapódott egy ajtó – mondta Melanie ugyanabban a pillanatban.

– Jolene? – Egyből eszembe jutott a neve. Tulane-i szobatársam rám mosolygott. Lehetetlen volt elfelejteni a nevét és égővörös haját. Amikor megszólalt, láttam magam újra tizennyolc évesként, ahogy állok a Josephine Louise ház koliszobájában, és Jolene, az új szobatársam átnyújt nekem egy kézzel készült ágytakarót, miközben azt magyarázza, hogy a nagymamája kettőt készített: egyet neki és egyet nekem, hogy a két ágy jól mutasson együtt a szobában.

– Nola! – Jolene szorosan átölelt, hajlakkal befújt tincsei az arcomat simogatták, és ismerős illatát még akkor is éreztem, amikor hátrébb lépett. – Úgy örülök, mint éhes ló az abraknak, hogy megint látom a szép kis arcodat. Olyan rég volt! Írtam neked, írtam, és megint írtam, de gondolom, nem kaptad meg a leveleimet. A telefonszámod sem kapcsolt soha. De valahányszor a mama csirkét süt, mindig rád gondolok, meg arra, amikor eljöttél hozzánk a Mississippihez, és megmutattad a hús nélküli csirkét…

Fölemeltem a kezem, hogy félbeszakítsam. Eszembe jutott, hogy Jolene pont olyan, mint egy felhúzható beszélő baba, de annak is egy fura déli változata, csupa olyan kifejezéssel a repertoárjában, ami magyarázat után kiált. És néha ki kell kapcsolni, mert magától soha nem áll le.

– Egy pillanat! – Szünetet tartottam, miközben magamban számba vettem az utóbbi fél óra különös történéseit, beleértve az összetört üvegeket is, amik ki tudja, mitől estek le.

Találkozott a tekintetem Jolene-ével, aki egyébként a meleg és a párás levegő ellenére tökéletes sminkben állt előttem. Úgy tűnt, neki nem gond elfogadni azt a képtelenséget, hogy az üvegek három méterrel arrébb estek le, mint ahol eredetileg voltak. De most engem sem ez foglalkoztatott. Beau felé fordultam, és már-már ellenséges hangon kérdeztem:

– Te mit keresel itt?

– Én is ugyanezt akartam kérdezni tőled.

Magas volt, akár még jóképűnek is mondható, és idegesített, hogy félre kell hajtanom a fejem, hogy a szemébe nézhessek.

– Meg akarom venni ezt a házat – mondtam, és közben hallottam, hogy Melanie mély lélegzetet vesz a hátam mögött.

Beau furcsán mosolygott.

– Az a helyzet, hogy ez az én házam. És nem veheted meg.

– Micsoda? – kérdeztük egyszerre Melanie-val.

– Miért nem? – Nem is próbáltam leplezni a bosszúságomat, amit elsősorban nem amiatt éreztem, amit mondott, hanem mert a találkozásunk eszembe juttatta az összes zavarba ejtő pillanatot a múltamból, amelyeknek a tanúja volt.

– Mert visszavonom a piacról. Most. Már nem eladó. Nagyanyámnak és nekem van egy rakás másik házunk New Orleansban és a környéken, azokból választhatsz. De ez nem eladó.

– Beau, annyira örülök, hogy újra látlak – lépett előre Melanie. – És egyetértek veled abban, hogy ez a ház nem megfelelő Nolának. Esetleg tudsz ajánlani…

– Nem. Én ezt a házat akarom. – Magam sem tudtam, hogy azért akarom-e ennyire, mert amikor először ráléptem a tornácra vezető lépcsőre, egyből úgy éreztem, hogy a ház már régóta rám vár, mint egy magányos öregember sötétben, vagy mert valami homályos okból még mindig dühös vagyok Beau-ra, és egyszerűen muszáj ellentmondanom neki.

– Nem biztonságos, le kell bontani.

– Akkor miért kezdted el árulni?

Melanie és Beau váltott egy pillantást, ami alkalmat adott Jolene-nek arra, hogy bekapcsolódjon a társalgásba. Lépett egyet előre, és Melanie felé nyújtotta a kezét.

– Mrs. Trenholm, biztos nem emlékszik rám. Nola szobatársa voltam a kollégiumban az első évben. Mielőtt másodévben elköltözött volna.

Jólesett, hogy próbálja elvenni a helyzet élét. A vörös haján kívül a kedvessége volt a legemlékezetesebb tulajdonsága.

Kézfogás helyett Melanie átölelte – nyilván nem felejtette el, mennyit köszönhettünk mindnyájan Jolene McKennának.

– Dehogynem emlékszem rád! – felém fordult. – Mindig eszünkbe jutsz, valahányszor meghalljuk azt a számot, ugye, Nola?

– Hát persze. – Nyeltem egyet és mosolyt erőltettem magamra. – Jolene… az a Dolly Parton-dal. Annyira örülök, hogy találkoztunk. Ne haragudj, amiért nem írtam vissza. Rengeteg dolgom volt, és…

– Mindegy, ne magyarázkodj – szakított félbe Jolene, és legyintett egyet szépen manikűrözött kezével. – Gondoltam, hogy annyi a dolgod, mint egy félkarú szobafestőnek, és hogy majd úgyis jelentkezel, amikor lesz rá időd.

Beau közben kényelmetlenül fészkelődött.

– Ott tartottunk, hogy a ház nem eladó, úgyhogy…

Nem foglalkoztam vele, Jolene-re figyeltem.

– De te mit csinálsz itt tulajdonképpen? – kérdeztem tőle.

– Beau-nak dolgozom. Vagyis Beau-nak és a nagymamájának, Miminek. JR Ingatlan. Régi, általában leromlott állapotú házakat vesznek, felújítják és berendezik őket, aztán eladják. Most végeztem Tulane-ben a műemlékvédelmi mesterszakot, fenntartható ingatlanfejlesztés szakirányon. Az egyik tanárom szólt az állás miatt, és tudtam, hogy pont nekem való. – A tekintete Beau-ra siklott, és vissza. – Szóval ti ismeritek egymást?

– Ő az a srác, aki miatt elégett anyám gitárja.

– Ő az a lány, akit arról a városról neveztek el, ahol megfogant.

Jolene tágra nyílt szemmel meredt ránk. Melanie a biztonság kedvéért odalépett Beau és énközém.

– Még Charlestonban találkoztunk Beau-val, amikor az Amerikai Építőművészeti Egyetemen tanult, és az apósomék régiségboltjában dolgozott. Restaurálta a kovácsoltvas kerítésünket, és nagyszerű munkát végzett.

Megrándult az arca, nyilván mert felidézte, mennyibe került a kerítés. Tulajdonképpen ez volt az egyetlen dolog, ami megakadályozta Melanie-t abban, hogy feltétel nélkül rajongjon a régi házak iránt: a fenntartásuk költsége. Azt mondta, ez körülbelül olyan, mintha ásna egy gödröt, és beledobálná a bankszámlája tartalmát.

– Elfelejtetted megemlíteni, hogy megmentettem az életedet, amikor kihúztalak egy égő házból – mondta Beau. – Azt hittem, hogy ez azért fontosabb, mint a gitár.

– Te meg elfelejted, hogy simán hozhattam volna a gitárt is, amikor kirángattál az ablakon.

Melanie a karomra tette a kezét. Pontosan tudta, hogy az a gitár mit jelentett nekem: az egyetlen dolog volt, ami anyámról rám maradt. De ahogy arra gyakran emlékeztetett, Beau valóban megmentette az életemet (bár én makacsul azon a véleményen voltam, hogy megmenthette volna a gitárt is), és emiatt egyszerűen nem lehetett beszélni vele, amikor Beau Ryanről volt szó. Könnyedén átsiklott hatalmaskodó és parancsolgató természete felett, és azok a szerencsétlen körülmények sem érdekelték, amelyek révén Beau két alkalommal is rossz helyen volt, bár jókor, hogy megmentsen a saját ostobaságomtól. És bármennyire is tudtam, hogy nevetséges, képtelen voltam neki ezt megbocsátani.

– Foglalkozzunk inkább a házzal, jó? – mondta Melanie. – Az állapota nyilvánvalóan túlságosan is lerobbant ahhoz, hogy…

Megráztam a fejem.

– Egyáltalán nem. Az ára annyira alatta van az összegnek, amit szántam rá, hogy rengeteg pénzem marad a felújításra. És a mostani főbérlőmmel a Broadwayn már megbeszéltem, hogy a következő évet hosszabbíthatom hónapról hónapra, úgyhogy az idő sem szorít. – Jolene-re néztem, akiben potenciális szövetségest láttam. Átkaroltam, és így folytattam: – És biztos vagyok benne, hogy Jolene szívesen a rendelkezésemre bocsátja a szakértelmét és a kapcsolatait.

Jolene mosolygott, és aggódva nézett Beau-ra.

– Én még viszonylag új vagyok itt, de Beau sokat dolgozik a Műemlékvédelmi Forrásközponttal. Biztos neki is vannak kapcsolatai.

– Nem számít – válaszolta Beau. – A ház akkor sem eladó.

Melanie tekintete a lépcső felé kalandozott.

– Figyeljetek, szerintem üljünk be valahova egy kávéra, és beszéljük meg. Én már elfáradtam az álldogálásban.

Tudtam, hogy van valami más oka is annak, hogy el akar menni. Maximum akkor vallotta volna be, hogy rossz ötlet volt a magas sarkú, ha már vérben ázott volna a lába.

– Nem vitatkozom – mondta megint Beau. – A ház az enyém, és nem adom el.

Hátrahajtottam a fejem, hogy a szemébe nézzek.

– Ami azt illeti, a hirdetésben nem ez van. Fel fogom hívni az ügynökömet, hogy ajánlatot tegyen.

– Van itt szemben a Burgundyn egy imádni való kis kávézó – szólalt meg Jolene, mielőtt Beau válaszolhatott volna.

– Vegán? – kérdezte Beau. – Gondolom, Nola még mindig jobban szereti a kartonpapírt az igazi kajánál.

– Biztos vagyok benne, hogy találok valamit magamnak – mondtam, és kevésbé bosszankodtam, mint amennyire kellett volna. Ezek szerint emlékszik valami olyasmire is velem kapcsolatban, ami nem szánalmas. Ez egyben persze azt is jelenti, hogy több mindenre emlékszik, mint amennyire szeretném, de ez legalább korábbról származik, mint a rosszabb részek.

– Rendben. De nem fogom meggondolni magam.

Melanie gyakorlatilag kilökdösött a verandára, aztán lesietett a lépcsőn Jolene-nel, míg én bezártam az ajtót. Beau nyújtotta a kezét a kulcsért, de nem vettem róla tudomást, és becsúsztattam a hátizsákomba. Mögöttem a tornác mennyezetén lévő rozsdás kampóra akasztott szélcsengő csilingelni kezdett, bár nem volt semmi légmozgás. Láttam, hogy Beau és Melanie összenéz – Jolene közben mit sem sejtve rúzsozta a száját –, de nem érdekelt. Mintha csak a ház a tudtomra akarta volna adni, hogy összetartozunk.

Ahhoz képest, hogy azt mondta, fáj a lába, Melanie igen határozott léptekkel indult meg. Ez persze lehetett volna azért, mert annyira vágyott a tejeskávéra és a süteményre, de nekem valami azt súgta, hogy csak minél gyorsabban távol akar kerülni a háztól.

A Who Dat Coffee nevű kávézó a Burgundy és a Mandeville sarkán volt egy sárgára festett házban, rövid sétatávolságra a Dauphine utcától. Újabb jel, hogy a ház csak rám vár. Melanie hatására ugyanis igazi kávémániás lettem, és – bár soha nem vallottam volna be – imádtam a finom péksüteményeket és a sütiket is. Ez azóta volt így, amióta inkább megettem, mint hogy eldobtam volna Melanie rejtett csempészáruit, amikor elvileg lecseréltem őket a Wasa szeleteimre. Úgy vágytam az édességre, mint egér a sajtra, de csak titokban ettem, úgyhogy világos volt, hogy teljes tagadásban vagyok. De megtanultam, hogy vannak olyan rossz szokások, amelyek a még rosszabbakat helyettesítik.

A kávézó előtti járdán asztalok álltak piros napernyőkkel, amelyek hősiesen védték a vendégeket a nap melegétől, az asztalokon pedig sárga cserepes virágok kókadoztak kecsesen. Az egyik ablakra a Wake up & smell the Who Dat feliratot festették egy kávéscsésze fölé, amelyben kávé gőzölgött. A bejáratnál levő fekete táblára krétával felírt üzenet szerint Soha nem késő újrakezdeni a napot.

Beléptünk az üvegezett, kétszárnyú faajtón. A sárga, zsúfolt falak és a bádogmennyezet miatt úgy éreztem magam, mintha visszarepültem volna az időben, a kávé és az égetett cukor illatától pedig összefutott a számban a nyál. Hallottam, hogy Melanie nagyot nyel mellettem.

– Nem voltam igazán éhes – mondta –, de most úgy érzem, éhen halok.

– A Who Dat kávés sütije eszméletlen – közölte Jolene. – És a banánkenyerük is. Meg a muffinjaik. Atyaég, nincs itt semmi, ami ne érné meg azt a rengeteg kalóriát!

Rendeltünk, és leültünk az egyik kinti asztalhoz. Megálltam, hogy ne kérjek süteményt, csak egy jegeskávét – koffeinmenteset szójatejjel –, hogy az arcomhoz érintsem, és lehűljek egy kicsit. Igazából a legszívesebben beleugrottam volna egy szökőkútba. A haja állapotából ítélve Melanie ugyanígy érezhetett.

– Mintha csak otthon lennék – mondta, miközben fogta a kanalát, és beleevett a kávéja tetején úszó tejszínhabba. Rendelt a kávés süteményből is, de csak egy villát kért hozzá, plusztányér nélkül. Én már megszoktam, hogy Melanie tulajdonosként tekint az ételeire, de Jolene-t rajtakaptam, hogy oda-odapillant a ragacsos édességre.

– Ne is próbálkozz – figyelmeztettem. – Nehogy véletlenül egy villa beleálljon a kezedbe.

Melanie belekortyolt a kávéjába, így nem kellett olyasmit mondania, amit nem akart.

Beau felé fordultam, miközben magamban megpróbáltam összeszedegetni a terapeutám tanácsainak minden apró emlékmorzsáját, ami a nehézségek kezelésére vonatkozott. Kétségkívül ő segített túljutni a legnehezebb problémáimon, és nem az ő hibája volt, hogy túl makacs voltam ahhoz, hogy másra is odafigyeljek. Azt kívántam, bárcsak apa ott lenne velem. Neki mindig sikerült félelmet keltenie a férfiakban, akik megpróbáltak közel kerülni hozzám – igaz, Beau kivétel volt ez alól. Jacknek jó érzéke volt ahhoz, hogy minden problémát apró darabokra szedjen, mint egy puzzle darabkáit. De ő most Londonban volt könyvbemutató körúton a legutóbbi bestsellerével, és csak ketten voltunk Melanie-val – aki láthatóan nem akarta, hogy megvegyem a házat. Maradt Jolene, aki éppen egy széles karimájú kalapot rakott a fejére, amit egy hatalmas táskából húzott elő.

– Na szóval – kezdtem. – A ház eladó. Én meg akarom venni. Ki tudom fizetni a meghirdetett áron. Nem értem, mi a probléma.

Melanie és Beau megint egymásra néztek. Beau megmozdult a székében.

– A szomszédok szeretnének egy közösségi teret, és mi a nagyanyámmal úgy érezzük, hogy szívesen hozzájárulnánk ehhez a házzal.

– És ezt mikor döntötted el? Amikor megláttál, vagy még előtte? Mert akkor vissza kellett volna vonnod a hirdetést, mielőtt felfigyelek rá. Most már késő.

– Nem… nem neked való. Ha nem bontják le, akkor szerintem az egyik nagy felújító cégnek kellene megvásárolnia. Irdatlan munka lesz a felújítás.

Keresztbe fontam a karom.

– És úgy gondolod, hogy mert egyedülálló nő vagyok, nem lennék rá képes?

Melanie megnyugtatónak szánt mozdulattal a karomra tette a kezét.

– Nola! Szerintem egyáltalán nem ezt mondta. Csak egyszerűen vannak… dolgok… a házzal, amiket te talán nem tudsz, és amik… megnehezíthetik ott az életet. És nem a termeszek által okozott károkról beszélek.

– Ha „dolgok” alatt a szellemeket érted, akkor tudod, hogy azok engem nem zavarnak. Tizennégy éves korom óta kísértetjárta házban élek, úgyhogy az lenne a szokatlan, ha nem lenne legalább egy vagy kettő, aki olykor hozzám dörgölőzik. Nem vagyok rájuk érzékeny. És Beau a szabadideje nagy részében egy olyan podcastot vezet, amelyik úgynevezett látókról rántja le a leplet, szóval nem értem, hol itt a probléma. – Beau-ra néztem. – Azt mondtad, hogy régi házak megvételében és felújításában utazol. Nem abban, hogy lebontsd őket. Nyilván túl nagy falat neked ez a munka, és egy kicsit féltékeny vagy, amiért én meg tudom csinálni, te meg nem. Oké. Én voltam a legjobb az osztályban, szóval tudom, mi az a versenyszellem. De légy szíves, ebben ne legyél kicsinyes!

Jolene ezúttal egy monogrammal ellátott púderdobozt húzott elő túlméretezett táskájából, és kinyitotta.

– A mi házunk Mississippiben 1839-ben épült, és rengeteg emlék kötődik hozzá. Mindegyik régi ház ilyen. Szerintem a szellemek valójában ezt jelentik. Engem úgy neveltek, hogy ne higgyek bennük, és soha nem láttam egyetlenegyet sem, de mindig úgy éreztem, hogy a mi házunknak csak jó emlékei vannak. – Befejezte az orra púderezését, és nagy, zöld szemét most Beau-ra függesztette. A szeme színe és a vörös haja miatt kellett egész életében a Jolene névvel élnie. – Szerintem, ha nem adod el Nolának a házat, akkor jó nagy darázsfészekbe nyúlsz, mert az igenis diszkriminációnak fog tűnni. – Rám mosolygott. – Amíg vitatkoztatok, azon gondolkodtam, hogy megkérhetném a New Orleans Magazinnál dolgozó ismerősömet, hogy írjon egy cikket a marignyi házról, amelyet egy nő vezetésével újítanak fel. Ingyenreklám a JR Ingatlannak, és szuper pr is. – Szépen manikűrözött kezét az asztalra helyezte. – És mivel itt senkit nem érdekelnek különösebben a szellemek, semmi gond nem lehet a felújításból és a beköltözésből. – Visszatette a púderdobozt a táskájába, és becsukta. – A ház történetének ellenére sem.

Csak Melanie és én lepődtünk meg. Beau láthatólag pontosan tudta, mire gondol Jolene.

– A történetének ellenére? – ismételte Melanie, és keresztbe tett lábát nagy erővel lengette, annyira, hogy beleremegett az asztal. Ez is a különös szokásai közé tartozott.

– Nem mondtad el neki? – nézett Jolene Beau-ra.

– Nem – szűrte a választ a foga között Beau. – De ha Nola nem veszi meg a házat, akkor mindegy is.

– Mi mindegy? – kérdeztem.

Mind várakozva néztünk Beau-ra. Ő vett egy nagy levegőt.

– Ezeket a házakat… ööö… mi az üzletben úgy hívjuk, hogy…

– Gyilkos házak – fejezte be Jolene, épp abban a pillanatban, amikor mennydörgés rázta meg a levegőt, és egy széllökés felkapta a piros napernyőnket és elsodorta a járdán. Úgy pörgött és forgott körbe, mint egy megszállott, amíg el nem tűnt a sarkon.