Átdolgozott, bővített kiadás

Copyright © Barát Enikő

Szerkesztés és korrektúra: Maraton Kiadó

Borítóterv: Coverist Studio – Faniszló Ádám, Bakos Fanni

Maraton Kiadó, Szentes, 2023

Felelős kiadó: a kiadó ügyvezetője

www.maratonkiado.hu

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-82083-4-5

A regény történetét valós események ihlették. A szereplők részben létező személyek, ám a történetben betöltött szerepük az élet történéseinek és az író képzeletének véletlenszerű találkozásai. Egyes helyszínek fikciók, mások pedig a valóságban is léteznek.

A regény a 2019-es Hazugok című történet átdolgozott, bővített kiadása. Az eredeti írás mellett, ebben a könyvben, utolsó fejezetként helyet kapott a szerző 2020-ban publikált Hazugok – Kísért a múlt című novellája, továbbá epilógus formájában egy eddig sosem olvasott, új fejezet is.

Ajánlom ezt a könyvet minden művésztársamnak, művészeti ágtól független.

Legyen ez a kötet tükör, mely segít meglátni saját hibáinkat, felismerni tévedéseinket.

Legyen személyiségünk fejlődésének előszobája.

Legyen tanulság, mely változást idéz elő kirívó, versenyre nevelt, megkeményedett, áskálódó, ellenségeskedő természetünkre. Legyen ez az írás egy kiáltás:

Tanuljuk meg szeretni egymást!

Ajánlom továbbá a könyvet mindenkinek, aki egy zárt világ színpada mögé szeretne betekintést nyerni. E regény láttatja az erre született és ebben a közegben szocializálódott művészlelkeket, akikkel a hétköznapi ember azonosulni sem képes.

A kötet nem kíméli a mai világ negativizmusát, irigységét és korrupcióját sem, továbbá nem szépíti e zárt világ mindennapjait, ám nem vitatja, hogy létezhetnek más viselkedési normákat képviselő művészcsoportok is.

Olvasóimnak…

Amikor 2019-ben megjelent a Hazugok, nehéz lett volna elképzelnem azt az utat, amelyet mostanra bejártam ebben a világban. Nem állítom, hogy nem volt olykor igazán megterhelő, de bármikor újra végigmennék rajta.

Nem számítottam arra, hogy a debütregényemet botránykönyvnek titulálják majd. Azt gondoltam, hogy port kavar, de ekkorát?! Újoncként az ember, különösen az olyan művész-féle, mint amilyen én vagyok, talán nehezebben viseli a negatív véleményeket, a rá zúduló ellenérzéseket, az elutasítást, a bántást, az esetleges gorombaságot, még akkor is, ha jobbára ez vett körül egész életemben. Mégis azt mondom utólag mindig, hogy jó ez így. Ettől erősebb az ember lánya, noha nem pártolom a gonoszságot, az ármányt és a rosszakaratot. Valahogy mégsem tartanék ott nélkülük, ahol most vagyok. Mert az embert a szenvedés neveli igazán, nemde?! A fájdalom kellően jó tanár az élet iskolájában, ahogy azt meg is írtam egyszer.

Négy év telt el a Hazugok eredeti kiadásának megjelenése óta. És botránykönyv ide vagy oda, ennyi év után is keresitek, olvassátok. Hogy szeretitek-e, csak Ti tudhatjátok. Mindenesetre én még mindig írok, kilenc nyomtatásban megjelent könyv fűződik azóta a nevemhez, egy e-könyv novella-sorozat, egy huszonötrészes magazin-sorozat és számtalan rövid, publikált írás.

Úgyhogy köszönöm Nektek! Nektek, akik bármilyen véleménnyel szemben, esélyt adtatok nekem és az első gyermekemnek. Igen, a gyermekeim. Mind. Mert belőlem születtek. A szívemből, a lelkemből. Köszönöm a bizalmatokat. Köszönöm, hogy befogadtatok szeretett íróitok közé. Minden alkalommal, amikor új történetet kezdek elmesélni Nektek, azzal a gondolattal teszem, hogy olyat kell nyújtanom a sorok által, amiket papírra vetek, hogy még sokáig rászolgáljak erre a bizalomra, amit nekem szavaztatok. Régi vágyam válik azzal valóra, hogy a Hazugok és hamarosan a Megtörtek című regényeimet is a Maraton kiadó publikálásában, avagy az otthonomban tudhatom. Talán, ők nem szépirodalmi művek, talán, nem is tetszenek mindenkinek, de ez vagyok én! B. E. Belle, az örök polgárpukkasztó! A különc! Aki mást ír, aki máshogyan ír! Aki megbotránkoztat! Már nem próbálok ebből kitörni, jó ez így, mert a lényeg, hogy: nevess vagy sírj, dalolj vagy üvölts, szeress vagy gyűlölj, beszélj szépen vagy káromkodj, csak ne hagyd elnyomni önmagad. Úgyis mindig lesz olyan, akinek nem tetszel majd! Úgyhogy koronát fel Királylányok, én a vagány Csajoknak írok!

Belle

1. FEJEZET

REA

Csessze meg! Csillagokat látok és úgy vonyítok fel kínomban, mint egy malac, akit épp pörzsölnek. Vetek egy pillantást az ágy sarkába bevert lábujjamra, de azonnal megbánom. Ne baszd meg, hogy letört a körmöm?!

– Anya! Végem! – jelentem ki határozottan, úszva az önsajnálatomban.

Az orra alá dugom meztelen lábfejem, hogy rálátást nyerjen mérhetetlen problémámra.

– Fáj? – kérdezi legyintve. – Mert ha nem, akkor kit érdekel? Lesz kint három napod, hogy helyrehozd, és a kutya sem veszi majd észre.

Pf, csak úgy legyint! Anyu minden helyzetben képes nyugodt maradni. A világból ki tud kergetni ezzel a tulajdonságával.

– Táncosnő vagyok! – sivítom. – Nem törhet le a körmöm csak úgy!

Jó, ez tényleg kicsit színpadiasra sikerült.

Az én világomban ez olyan, mintha kitört volna egy újabb világháború. Az még csak hagyján, hogy ronda, de ha tovább törik, vagy ne adj isten még le is esik, akkor úgy fog fájni, hogy valaki adjon egy ásót, amivel elföldelhetem magam.

– Bogdán Rea, ne hisztizz! Fejezd be a csomagolást, és tedd be a feneked a kocsiba, mert ha lekésed a géped, kisebb gondod is nagyobb lesz annál, mint hogy letört a körmöd! – oktat ki anyukám egy pillanat alatt.

Oké! Lehet, igaza van. Mondom, lehet. Ez a második legidegesítőbb tulajdonsága.

Morcos pillantást vetek rá, majd játszva a sértődöttet behúzom a cipzárakat a bőröndjeimen. Meg kell hagyni, csoda, ha a három méretes poggyászom átmegy a súlyellenőrzésen, mert olyan nehezek, mintha lovakat húznék magam után. Áldás, hogy az ügynökünknek van annyi esze, hogy tudja, egyetlen koffer egy táncosnőnek olyan lenne, mintha Gordon Ramsay-t arra kényszerítenék, hogy egy teljes héten keresztül csupán egyetlen szelet kenyérből tálaljon fel esténként ötfogásos luxusvacsorát három fő részére. Egyszóval: kizárt!

Gondolataim a csomagjaimban rejtőző díszes ruhákra és a hozzájuk tökéletesen passzoló, elegáns cipőkre kalandoznak. Az életem – három nagy bőrönd. Se több, se kevesebb. Már épp elkeserednék, hogy ennyit tudok felmutatni, de aztán azzal nyugtatom magam, hogy minden bennük lévő dolog mocsok drága. Az azért csak számít valamit!

Spanyolországba utazom egy új tánccsapattal, akikkel néhány hete dolgozunk együtt. Ebben a felállásban ezelőtt sosem álltunk közösen színpadra. Nem mondanám, hogy mindannyian szimpatikusak. Mit reméltél! Imádtam az előző társulatot, de el kell fogadni, hogy a szakmámban sűrűn cserélődünk, elvégre a harmincadik életévétől minden táncos már a nyugdíjas éveit tapossa, de előfordul, hogy kiöregedés előtt bekötik a fejünket, ami a legjobb verzió mind közül. A kevésbé nyert ügy, ha kitörik a lábad, vagy egyszerűen csak dagadt leszel, mint egy malac. Szerencsére nem én vagyok az egyetlen, akit csak a hatökör férfiak találtak meg mindezidáig, hiszen Viviennek, a legjobb barátnőmnek sincs tervbe véve egy hetedhét országra szóló lagzi senkivel. Még jó, különben elfojthatatlan pánik törne ki rajtam, hogy a lábam sincs eltörve, kövér se vagyok, mégis vénlány maradok. Ez esetben a falba verném a fejem, így fosztva meg magam a színpadra állás további lehetőségétől, pedig ez a nagy visszatérésem, nem a lelépésem. Szóval, Vivi egyelőre még biztos pont mellettem, így valamivel pozitívabban vágok neki az előttem álló három hónapos szerződésnek, ami a spanyol tengerparton, ráadásul a nyári szezonban észvesztően jó lehet. Pálmafák, napsütés, forróság, kaja, pia, koktélok a spanyol pasikkal és bulik a menő csapattal. Na, azt hitted!

Már a próbák sem zajlottak zökkenőmentesen. Művészek vagyunk, technikailag magasan képzett táncosok, akik olyan show-t adnak elő esténként, hogy Christina Aguilera elszégyellhetné magát a Burlesque-ben nyújtott alakításáért. Csupán egy közös van a csapattagokban: mindannyian kiemelkedő versenytáncos múlttal rendelkezünk, mely mellett más stílusokban is erős alapokon nyugvó tudásra tettünk szert. Balett, show-tánc, argentin tangó, kabaré, de erotikában sem kell minket lebecsülni, pusztán csak annyi, hogy mi nem vetkőzünk pucérra. Az olyan méltatlan lenne a professzionista versenytáncosokhoz, akiknek ráadásul diplomájuk van a tudásukról. A mi csapatunk minőséget árul, amire a megrendelőnek szüksége is van, ugyanis ebben a szállodában luxusutakra érkező, nyaralásukat csodálatos környezetben eltölteni kívánó házaspárok, üzletemberek, magas egzisztenciájú férfiak és nők lehetnek részesei a világunknak, amikor színpadra lépünk és elkápráztatjuk őket.

– Hugi, nagy a csend. Izgulsz? – néz rám a visszapillantóból mosolyogva a bátyám, Zsombor, miközben határozott mozdulattal sebességet vált.

A szeme ugyan neki is barna, de jóval világosabb, mint az enyém. Vonásaiban anyukánkra ütött, ám alkatra és bőrszínre a másik szülőnk génjeinek fölényét mutatja. Kisportolt teste, széles válla inkább kelt félelmet az emberekben, mintsem nyugalmat, és rövid, katonásra nyírt haja csak még inkább erősíti ezt az érzést.

– Mondhatnám, hogy egy profinak nincs szüksége ilyen primitív érzésekre, de akkor hazudnék – mosolygok vissza a tükörbe.

A családom tudja rólam, hogy két évtized ide vagy oda a szakmában, de minden utazás és színpadra lépés előtt remegek, mint a kocsonya. Már a gondolatra is valami megmagyarázhatatlan érzés tölt el, furcsa bizsergés indul el a végtagjaimban és görcsös izgalom járja át a testem. Mióta erre a munkára készülök, ez az érzés egyre többször tört rám az elmúlt hetekben, ami furcsa, mert ennyire hamar nem szokott elkapni a lámpaláz.

Az út további része az anyu és köztem lévő csacsogással telik. A mienk nem csupán egy anya-lánya kapcsolat. Amolyan legjobb barátnő és lelki társ státuszába sorolható inkább. Ez a kötődés valami megmagyarázhatatlan, és megingathatatlan talajra épült. Édesanyám valódi példakép a kitartásával, az erejével, és nem mellesleg a határtalan türelmével és nyugalmával. Ezen a ponton meg kell jegyezni, nem rá ütöttem. Gyönyörű asszony. Alacsony ugyan, de a maga ötvenhét életévével is meglepően csinos, és még a divatérzéke sem kopott meg. Mogyoróbarna szeme melegséget áraszt, szőke rövid haját beszárítva hordja, fehér bőrét, amit csak sokára barnít meg a nap fénye, örököltem tőle.

Megérkezésünkkor látva, hogy még Zsombornak is fejtörést okoz a három nagy bőröndöm cipelése, megdicsérem magam, hogy szóltam neki, hozzon ki a reptérre és segítsen. Nehogy már én cipekedjek, mint valami málhás szamár!

– Mucikám! – csattan fel a koreográfusom kényes hangja mögöttem a reptéri váróteremben. – Az isten áldjon meg! A legdögösebb múzsám a színpadról lelépve miért öltözködik úgy, mint egy hajléktalan? – sopánkodik színpadiasan, miközben puszit nyom az arcomra.

Az én személyes kedvencem nem az, amit mond, sokkal inkább az, ahogyan mondja. Nyájas hangja és elvakultan önelégült mimikája minden egyes alkalommal erőteljesebb, mint legutóbb és túlzóbb, mint korábban volt. Több szempontból is istennek képzeli magát, amiért nem haragudhatunk rá, hiszen művészember. Ennek ellenére meg tud ajándékozni a kedvességével is – néha –, persze csak addig, amíg a kedvencek körébe tartozol, nem hízol egy dekát sem, és legalább tíz férfi szívét rabolod el egyetlen előadás alatt. A legmélyebb belsőjéből gyökerezik a tudat, miszerint egy jó táncosnő nem feltétlenül szép vagy csinos. Egyszerűen légy a táncvilág Coco Chanelje, és nyert ügyed van!

– Sztálin, én is örülök, hogy látlak!

Becenevét évekkel ezelőtt koreográfus kollégái aggatták rá, mert hírhedt volt sajátos, innovatív módszereiről, terrorista nevelési stílusáról és katonákat megszégyenítő edzésterveiről. Próbáiról általában félholtan estek ki a táncosok, persze csak az után, hogy túlélték a könnyen anorexiához vezető életmódot, a brutális erőnléti edzéseket, és a többórás próbákat egy perc szünet és folyadék nélkül. Ám el kell ismerni, hogy sajátos módszerei sikerre vittek mindenkit, aki éjszakai újraélesztéssel reggelre fel tudott támadni, és belevágott az újabb kegyetlen napba. Továbbá mérhetetlen intelligenciával rendelkezett a szakmát tekintve. Technikai tudását megközelíteni sem tudták más művészeti vezetők, a táncban nyújtott kivételes gondolkodása és csavart észjárású logikája ámulatba ejtette a szakmát. Mellékesen megjegyzem, imádta a becenevét és azt, hogy a kiemelkedően okos orosz vezetőhöz hasonlítják. Rettentően büszke volt arra, hogy félistenekké és félistennőkké formálta a véleménye szerinti puritán, halandó emberi lényeket. Pletykálják, hogy neki is van szereposztó díványa, ám soha egyetlen ember sem állt még elő bizonyítékkal, én pedig nőként nem tudom ezt alátámasztani. Bár, ha jobban belegondolok, kinek nincs szereposztó díványa a mai világban? Jó, hívjuk inkább kölcsönös szívességnek, az szebben hangzik. Az emberek pedig eldöntik, milyen gyorsan akarnak karriert építeni. Ezesetben én rohadtul ráérős voltam.

– A szakadt stílus már nem menő, nem azért van melled és kerek popsid, hogy a turkálóból szedett-vedett ruhákba rejtsd! Miért nem lehet belibegni úgy a szállodába, mint egy királynő, nem pedig úgy, mint a szemétdombok tyúkja? – hadarja tovább békét nem hagyva nekem, miközben homlokához simítja tenyerét saját megnyugtatására. A hercegnő!

Jó, elismerem, hogy jelen állapotomban nem vetekszem Cocóval, de könyörgöm, egy repülőút előtt állok, nem egy divatbemutatón fogok végiglejteni a kifutón! Ahogy ez végigfut az agyamon, már hallom is a jól bevált Chanel-mondatot élesen az arcomba csapódni.

– Minden nap egy divatbemutató, és a világ a kifutód, aranyom!

Sztálin hanglejtéséből ítélve ez volt a végszó, és reménykedik, hogy végre megtanulom, hogyan kell egy szólista lánynak megjelenni a világ előtt, legyen az bármilyen környezet. De ismer. Szeretek a tűzzel játszani.

– Én nem követem a divatot – kacsintok rá, majd győzelemittasan elvigyorodom. – Magam vagyok a divat!

– Rea! – Majdnem lerepül a rózsaszín baseballsapkám a fejemről, ahogy megpördülök Vivi hangja hallatán. – Nyuszi, istenien festesz!

Ahogy meglátom, ismét rájövök, mennyire csípem ezt a nőt. Mindig mindent elmondhatok neki, feltörhetetlen lakat van a száján, és tudom, hogy minden közös titkunkat magával viszi a sírba. Mondjuk, jobban is teszi!

– Na, ne mondd! Nincs mindenki ugyanezen a véleményen! – Biccentek a koreográfusunk irányába.

– A divatmániás!

Vivi a homlokára csap, és közben jót szórakozik terrorista „apánk” szokásos jellemén.

– Te viszont tényleg egy dög vagy, ahogy az a nagykönyvben meg van… – mondanám, de közbevág.

– Mi a franc? – sipítja hirtelen a hátam mögé nézve úgy, hogy a dobhártyám épségben maradása ebben a pillanatban megkérdőjelezhető.

– Mi az isten? – szakad ki belőlem olyan éles hangon, hogy mindenki rám néz, miután Vivi a vállamnál fogva megfordít.

Valaki csípjen meg, hogy felébredjek. De kurva gyorsan!

– Uramisten, virágszálam. Mit tettél?! – kérdezi Sztálin hitetlenkedő hangon az előbb megjelent kolléganőnktől, és próbálja összeszedegetni leesett állának darabjait. Én is!

– Mire gondolsz? – rebegteti a pilláit naivan ez a perszóna, miközben le nem olvad arcáról a vigyor.

– Levágattad a hajad? – szólal meg Ádám, aki épp megérkezett, és rögtön észleli a kialakult feszült helyzetet. – Majdnem úgy nézel ki, mint Rea!

Mint ki?

Óvatosan rám pillant, szemében együttérzés csillan, ám ez sem segít, fékezhetetlenül kifakadok.

– Majdnem? Ez a csaj akkor se tudna hasonlítani rám, ha a világ legjobb plasztikai sebészével varrattatná át az egész pofáját. A zsírleszívásról ne is beszéljünk, mert vagy tíz kilóval nyom többet nálam, csakhogy finoman fogalmazzak.

Szólista vagyok. Egyedül nekem van rövid hajam a csapatban a lányok közül. Vagyis volt, eddig! A többieknek hosszú fürtjeik vannak, persze nem centiméterre egyforma, és nem is hordják ugyanúgy, hiszen a színük is más, főleg, hogy Sztálin imádja a különböző stílusok keveredését a színpadon, de a szólista mindig kiemelkedik a társulatból. Nem kell, hogy a legjobb táncos legyen a csapatban, de a kisugárzásával ki kell ütnie a többieket a nyeregből.

Én pont ilyen vagyok. Nem a legjobb táncosnő, mert nem vagyok például végletekig hajlékony, de a technikai képzettségem és tapasztalatom ezt mindig orvosolta, ahogy a munkamorálom és a kitartásom is. A mások szerint vérpezsdítő kisugárzásom pedig egyet jelentett a főszereppel. Mellesleg meg kell jegyezni, hogy a dús, ám hátul felnyírt rövid hajam, ami hidegszőke színben pompázik, igencsak hozzásegít ahhoz, hogy kilógjak a tipikus táncosnő besorolásból. Jó, ez most tök beképzelten hangzana, ha hangosan kimondanám, de ez az igazság. Mellesleg nem önelégültnek tartom magam, pusztán tisztában vagyok azzal, mennyit érek. Amúgy is, egy táncosnő, különösen egy szólista nem lehet önbizalomhiányos. Arra keresztet is vethetsz a színpadon. Nem, nem vagyok tökéletes, mindig találok magamban hibát, nincs nap, hogy ne akarnék jobb lenni, fejlődni, de az nem jelenti azt, hogy le is értékelem magam. Megteszi azt más helyettem, úgyhogy én egy ideje arra fordítom a koncentrációm, amiben kiemelkedő, amiben egyedi vagyok. És akkor beállít ide ez az amúgy is unszimpatikus liba, olyan frizurával, mint az enyém. A poén az egészben, hogy még van bőr a képén vigyorogni. Közel állok hozzá, hogy nekiessek és kitépjem az összes haját. Mármint, ami maradt neki.

Vivi gyorsan próbál bedobni egy csontot a kör közepére, hátha valaki ráharap.

– Ne haragudj, de nem tudod, hogy nem változtathatunk a külsőnkön a szerződés végéig?

– Még nem álltunk hivatalosan munkába, a hajam pedig hosszabb maradt, mint Reáé, és nem mellesleg fekete. Nem értem, mi rosszat tettem?

Érted azt te, senkiházi!

– Ne játszd már meg magad! Már nem is lehet copfba kötni.

Édesanyám és Vivi próbálják csitítani az újabb kitörésem – több-kevesebb sikerrel. Leila odafordul Sztálin felé és majdnem elpityergi magát, mire az átöleli és vigasztalja. Az eszem megáll. Engem kellene vigasztalni! Ki ez a liba? Egy hete került a csapatba, mert egy lányról az utolsó héten kiderült, hogy babát vár. Az is, nem tudott volna máskor szaporodni?! Sztálin pedig pont ezt az elvetemültet találta a helyére. Mártír is, tehetségtelen is, kövér is és most még a haja is rövid! Remek!

– Mucikáim, nem történt semmi baj! Leila, tudnod kell, hogy az ilyen változtatásokat minden esetben tudatnod kell velünk, és a beleegyezésünket kell kérned hozzá. De új vagy még, és ne feledjük, hogy a munkánk beteljesedése többek között annak köszönhető, hogy az utolsó pillanatban áldozatot hoztál értünk, és beszálltál a csapatba. Nem igaz, Rea? – néz rám a főnök gyilkos pillantással, majd folytatja. – Mind isteni egyéniségek vagytok és tarolni fogtok. Semmi nem történik, ha két rövid hajú lány van színpadon, így aztán cipeljétek fel a – ki kisebb, ki nagyobb – feneketeket a fedélzetre, és „uzsgyi” neki!

A mondat végén összeüti két tenyerét, jelezve, hogy a téma berekesztve. Hát mondhatom, remek. Toporzékolni tudnék, mint egy ovis. Még jó, hogy nem állítunk már neki szobrot, amiért áldozatot hozott értünk.

Leila fordul el tőlünk utoljára, és szája flegma félmosolyra húzódik. Szeméből a gyilkosok győztes pillantása árad, aki épp most lövellte ellenségébe az első golyót. Nem vagyok hülye, pontosan tudom, mit jelent ez. Puccs készül! Ellenem! Ez a némber fog még rám fegyvert a jövőben.

A szajha!

2. FEJEZET

HUGO

Megint csörög a telefonom. Most apám az. Előre tudom, mit akar mondani. Munka terén annyira maximalista és precíz, hogy bármilyen feladatra – amit néhanapján kényszerből köteles átruházni –, a kelleténél jóval többször emlékeztet mindenkit. Nagy koponya az öreg, de ezzel az örökös hívogatással sírba tesz.

– Hallgatlak, apa!

Megpördülök a forgószékemmel a hívás fogadása közben, és kibámulok az irodám ablakából a marbellai tengerpartra. Ezt a mesés látványt nem lehet megunni.

Mély, komolyságot sugárzó, már kissé megrekedt hang válaszol a vonal túlsó végéről.

– Fiam, csak emlékeztetni akarlak az új csapat érkezésére. Tudod a dolgod?!

– Nem felejtettem el, de továbbra sem értem, minek kellek én oda? A recepciósok és a többi alkalmazott eligazítaná őket, és kész. Túl nagy feneket kerítesz néhány táncoslánynak.

– Ez a társulat rendkívül híres a minőségi munkáról, és amerre csak megfordultak eddig, nagy sikernek örvendtek. Nem mellesleg nagy pénzt fizettem értük. Szóval ajánlom, legyél arcpirítóan jó modorú! Amúgy pedig férfi táncosok is vannak a csapatban.

Hangosan felröhögök.

– Egyre jobb. Hova lett a jó híred?

– Nekem legalább van olyan, ellenben az egyetlen fiammal.

Témánál vagyunk.

– Vettem! Ne aggódj! Ellenállhatatlan leszek a kis táncos lábúaknak.

– Ne merészeld elcsábítani egyiküket sem!

Hangja egyre szigorúbb. Megint kezdi elfelejteni, hány éves vagyok.

– Apa! Ezt úgy mondod, mintha valaha egyetlen dolgozódhoz is közöm lett volna. A szabály az szabály, és ezt az egyet sosem szegtem még meg! A kis táncoslányaid legnagyobb bánatára persze – fűzöm hozzá mintegy foghegyről, de hát, ami igaz, az igaz.

– Fejezd be a nagyképűsködést, Hugo Ortega, és fogadd a szállodám új sztárjait! – parancsol rám, majd bontja a vonalat.

Nem sokan engedhetik meg maguknak, hogy rám tegyék a telefont. Apám ezt nyilvánvalóan leszarja. Jól tudja, mennyire rosszkor jött ez az üzleti találkozója az egyik befektetőjével, mert én nem éppen a vendégszeretetemről vagyok híres. Az „új sztárjait”, ahogy ő nevezi, minden alkalommal személyesen fogadja, és vezeti körbe az ötcsillagos luxusszállodájában. Ő az, aki azonnal apjuk helyett apjuk lesz, büszkén mutogatja végig birodalma minden apró zugát a hónapokig itt élő előadóknak, művészeknek. Mindig nagy izgalommal várja őket, és az összes előadást megnézi. Szinte rajong ezekért a műsorokért. Azt hajtogatja mindig, hogy ez a szerelemgyereke. Még ez a szó.

Felállok a fotelból, és a panoráma ablakhoz sétálok. Meglátom a szálloda tulajdonában lévő négy fekete színű, lesötétített üvegű Mercedes-Benz GLE SUV legújabb modelljeit, melyek a magyar táncművészeket szállítják a repülőtérről. Tekintélyt parancsoló autók, különösen konvojban.

Apám feltűnően izgatottan várja őket, állítása szerint ezek lesznek azok az előadások, amelyektől a bevétel összege a plafont verdesi majd. Csak remélni tudom, hogy igaza lesz, mert ahogy mondta, nem olcsó a banda. Bár, ide eddig se jártak aprópénzes csapatok.

Figyelem, ahogy a Mercik áthajtanak a hotelt őrző hatalmas vaskapun, majd begördülnek a bejárat előtti széles betonkörforgalomba, ami a masszív, magasra köpő szökőkutat öleli körbe. Tény, piszok jó ízlése van az öregnek majdnem mindenben, ami látványvilághoz köthető. Hirtelen kicsapódnak a kocsiajtók, és egy kisebb tömeg ugrándozik ki belőlük bezsongva. Mint egy csürhe.

Munkámnak köszönhetően pillanatok alatt felmérem a felhozatalt.

A koreográfus. Elsőként száll ki az autóból. Látványos és összetéveszthetetlen, messziről lerí róla, hogy buzi. Kösz szépen, apa! Félreértés ne essék, nincs bajom velük, amíg messziről elkerülnek. Próbálom az előítélettel teli fintoromat félretenni, és tovább tanulmányozom a csorda többi tagját. Két nőt látok, akik holtbiztos, hogy a tánckar tagjai, hiszen tipikusan szépek, elvártan csinosak, de semmi extra nincs bennük. Kiszúrok egy harmadikat is, akitől felszalad a szemöldököm. Határozottan nagyobb darab, mint eddig bárki, akit ennek a hotelnek a színpadán látni lehetett. A hétköznapi emberek között átlagos lehetne ugyan, de táncosnőkhöz viszonyítva mindenképpen jó húsban van. Tény, hogy magassága szinte megegyezik a másik kettőével, így akármennyire is hihetetlen, minden bizonnyal a tánckar tagja lesz. Fekete kleopátra-frizurája csak erősíti a markáns, fiús alkatát.

És igen. A táncos fiúkák. Cinikus mosoly fut át az arcomon, és egy pillanatnál többet nem is szentelek nekik. Sosem tudom megérteni, hogyan lehet egy táncos férfias? Vagy hogyan gondolhatja magát annak? Ha anyám itt lenne, most holtbiztos, hogy pofon vágna, de ez számomra akkor is örök rejtély marad.

Az énekesnő. Összetéveszthetetlen. Sokkal magasabb, és más az alakja is, mint a többieknek. Tűzvörös, derékig érő, dús haja megérne egy misét. Hatalmas szilikoncickói vannak, amiket közszemlére is tesz. Mintha a Playboy címlapjáról vágták volna ki.

Végül, az öltönyös ürge, az ügynök.

Sajnálom, hogy megszegem az ígéretem, de eszem ágában sincs azzal tölteni a drága időmet, hogy ezt a birkanyájat terelgetem a mezőn, mint egy pulikutya. Majd Diegót vagy valamelyik sofőrt rájuk uszítom, bár a felhozatalt látva nekik sem lesz annyira ínyükre a dolog. Volt már ennél jobb vacsorájuk. Épp magamban kacagok a gondolaton, amikor hirtelen meglátok még valakit, aki csak most száll ki a hatalmas terepjáróból. A dromedár jármű mellett valósággal törékenynek látszik. Sokkal alacsonyabb és sokkal vékonyabb, mint a társai. Háttal áll nekem, de így is simán megmondom, hogy a két számmal nagyobb pink terepmintás nadrág tökéletes, formás kis segget rejt. Darázsderekát és felsőrészét egy áttetsző, fehér atlétatrikó takarja több-kevesebb sikerrel, ami alól kikandikál a csipkés melltartó pántja. Egy pink Yankees baseballsapka van a fején. Nem sok mindenki tud igazán nőies maradni ilyen szerelésben, ő viszont ebben a ruhában is annak a mintapéldánya. Ahogy telefonál. Ahogy mozog. Ahogy szabad kezét a csípőjére helyezi. Ez a nő maga a két lábon járó erotika. Végre valaki, aki tudja, hogy a nőiesség sugárzik, nem pedig felöltözik, ahogy anyám mondta mindig.

Edgar, a sofőr befejezte a bőröndök kipakolását, és már szállna is vissza a vezető ülésbe, ám hátrafelé beszél a másik sofőrhöz, amikor egyszerűen… Paff! A gorilla méretű Edgar egyszerűen, lendületből nekivágja az ajtót a pindurka testnek, ami lepattan róla, mint egy gumilabda. Úgy elterül a földön szegény csaj, hogy öröm nézni. Edgar konkrétan kiütötte, még mielőtt a meccs elkezdődhetett volna. Telefonja a földre esik, napszemüvege is eltörik a betonon, a baseballsapkája pedig nem messze, a füvön landol. Ez biztos fájt. Csak pár pillanat kell, hogy észhez térjen, majd megrázza magát a földön, végül olyan szexuális kisugárzással kel fel, hogy a farkam is kíváncsi lesz. Fordulj meg! Ácsingózni kezdek az arca után, mert még nem tudom, hogy nézhet ki. Bebaszna, ha ezek után csúnya lenne… Hátrasimítja fényes, szőke rövid haját, majd váratlanul fogja magát, odalép Edgarhoz és minden előjel nélkül lekever neki egy pofont. Hoppá, a kis vadmacska! Edgar későn ugyan, de elkapja a kezét, ám végül parancsol az ösztöneinek és mint akire fegyvert fogtak, magasba emelt karral megadja magát. A cirkusz nem tesz jót a szállodának, ráadásul az én embereimet ne pofozgassa senki, úgyhogy elindulok rendet tenni az állatok között.

A lomha, borzasztóan széles fotocellás ajtó tekintélyt parancsolóan nyílik ki előttem. Ahogy kilépek rajta, megtorpanok. Szemben van velem, pár méterre ugyan, de szemben, így végre az arcát is láthatom. Káprázatos! Feltűnő és kivételes kombináció hajának világos színe és mélybarna, majdnem fekete szeme, amiből üvölt a düh, és amivel azonnal megbabonáz. Hibátlan arcáról árad a méreg. Porcelánbőre erős kontrasztban van sötét tekintetével. Alig bírom megállni, hogy ne kezdjek el képzelődni arról, mennyire szívesen odavágnám a falhoz, és elvennék mindent, amit ez a méreg csak adni tud egy férfinak, mert ez a nő haragosan is sugárzó. Nem mellesleg pedig ez a szempár a mennyországba repítene, ha előttem térdelve nézne fel rám. Hugo, térj magadhoz!

Egyszer csak elkapja rólam a tekintetét, és a táskájában kezd kotorászni. Olyan nő se sok van, aki elfordítja rólam a fejét. Fogalmam sincs, mióta bámulom mozdulatlanul, de észhez térek, elszakítom magam a látványtól, és megpróbálom pillanatok alatt felkutatni a züllött tömegben a nyakkendős fickót. Közben eszembe jut apám, akit kerülgetne az agyvérzés, ha ezt a felbolydulást látná. A szálloda minden tekintetben makulátlan viselkedést vár el a személyzettől, és ha tetszik ezeknek a magyaroknak, ha nem, mától ők is itt dolgoznak. Gyorsan leszaladok a bejárat előtti pár lépcsőfokon, ami elválaszt a táncosoktól, miközben nem kerüli el a figyelmem, ahogy a nők lába földbe gyökerezik a látványomtól. Tisztában vagyok a külsőmmel és azzal, mit váltok ki a környezetemből, így nem lep meg a reakció. A koreográfus nyáladzása viszont meg sem közelíti azt a mértéket, amit ezelőtt elképzeltem. Csak a kis vadmacska képes azzal foglalkozni, hogy elővegyen egy másik napszemüveget. Idegesítő, amiért nem ájul el tőlem azonnal, mint a többiek, ráadásul a szemkontaktust is elveszítettem. Most meg a telefonja összerakásával van elfoglalva. Mindjárt hozzávágom azt is! Amikor odaérek hozzájuk, kénytelen vagyok türtőztetni magam, az ügynök felé fordulok és kezet nyújtok neki.

– Hugo Ortega. Apám nevében is üdvözlöm az Isla de Pazban. Kérem, tekintsünk el az előző kis közjátéktól, és menjünk beljebb!

– Levente Mészáros vagyok, a magyar Dance & Art Agency ügyvezetője. Elnézést kérek az előbbi kis incidens miatt, Reának nincs túl jó napja – mentegetőzik azonnal.

Szóval Rea.

– A recepción segítenek önöknek bejelentkezni, természetesen soron kívül, majd megkapják a kártyáikat a szobákhoz. Diego lesz az egyik testőrük, mialatt itt tartózkodnak – mire ezt elmondom, már többen körénk álltak hallgatózni.

A kis minden lében kanalak.

Fejemmel a hatalmas darab, de egyáltalán nem lomha férfi felé biccentek, aki már az én érkezésem előtt is jelen volt.

– Testőr? – kérdezi egy férfihang mögöttem hitetlenkedve – Minek az?

Te meg minek kérdezel hülyeséget?

– Magának nem, de nekik – bökök szándékosan a kis vadmacska felé – szükségük lehet rá.

Van rá példa, hogy egyik-másik beképzelt milliomos úgy véli, a szexuális zaklatás is elsimítható pénzzel vagy azt, hogy az ide szerződött táncosok luxusprostik is egyben. Csak az alacsony intelligenciájú ember nem tud különbséget tenni egy táncművész, egy sztriptíztáncos és egy kurva között.

– Úgy tudtam, ez egy luxusszálloda, nem gondoltam, hogy nem leszünk biztonságban – említi meg mintegy mellékesen egy másik hülyegyerek.

Elég is lesz ennyi nekem ezekből a kölykökből.

– Ha az információim nem csalnak, mindenhol kapnak védelmet, ráadásul az én embereim nyújtotta biztonságnál nagyobb nem létezik – mondom az ügynöküknek, jelezve, hogy nekem a csőcselékkel beszédtémám se kell, hogy legyen.

Előre megyek, utat törve előttük. Kicsit pökhendien zártam le az első diskurzust, de idegesít ez a sok kis mitugrász körülöttem. Hallom, ahogy ámulatba esnek a szállodába lépve mögöttem. Nem tagadom, impozáns a hely, sőt a maga nemében páratlannak mondanám. A recepciónál Christina azonnal a segítségünkre siet, és hatalmas mosollyal az arcán, kissé felkínálkozó testtartással beszélni kezd hozzám. Még mindig reménykedik. Odavakkantom, hogy ne velem ossza meg az információkat, hanem az ügynökkel és a csapattal, amikor is meglátom, hogy a kis vadmacska lehuppan a hatalmas fehér bőrfotelba az előcsarnok közepén. Immár szemüveg nélkül van, fejét ide-oda forgatja a helyiségben. Szemmel láthatóan elkápráztatja a látvány. Engem is! Kihasználom a lehetőséget, és magam sem tudom, miért, de odamegyek hozzá.

– Ha tönkrement a telefon, természetesen térítjük a kárt, vagy szerzünk helyette újat – mondom egyszerűen, mert kivételesen fogalmam sincs, hogyan kezdjem a társalgást.

Ez az én esetemben elég szokatlan. Egy telefonról beszélek? Indokolatlanul flegmán vág vissza, és még csak rám sem néz.

– Kösz, de ha szükségem lesz egy újra, akkor szerzek magamnak!

Hangját hallva leesik az állam. Vad, mély, szexin rekedt, ráadásul a nyelvét is felvágták. Nem fog megtéveszteni, finom kis nő ez, csak játssza itt az egykedvű dámát. Mivel úgy vélem, nem áll szándékában bemutatkozni, eltekintek az illemszabálytól és megteszem én.

– Hugo Ortega!

Mi a fasz? Most komolyan kezet nyújtok? Hanyatt vágódik a betonomon egy nő, és a farkam egyből be akar mutatkozni. Elment a józan eszem! Én nem szoktam bemutatkozni nőknek, azok mutatkoznak be nekem. Mivel meg se moccan, kezdek bepöccenni. Mit képzel ez, ki vagyok? Továbbra sem hajlandó rám nézni, és a kéznyújtásom sem fogadja. Kezd kínos lenni a szituáció. Nem merek körbenézni, anélkül is tudom, hogy többen kísérik figyelemmel a mocsok megalázó helyzetemet, mint kellene. Megfontolt ember vagyok, de ez a nő kihúzza a gyufát. Hát jól van, aranyom, akkor kezdődjék a játék! Velem te nem baszakodsz! Tekintélyt parancsolón igazítok egyet a nyakkendőmön, és a fotel elé lépek. Mivel túlságosan közel állok, kénytelen hátradőlni. Ha nem akarja sokáig az arcát pont a farkammal egy vonalban tartani, muszáj lesz megmozdulnia. Két tenyerét a fotel támlájára teszi és behunyja a szemét. Nem kerüli el a figyelmem a szinte láthatatlan sóhaj, ami a mellkasát megemeli. Centiről centire, kimérten és rohadt szexisen emelkedik fel a fotelből. Csak őt nézem. Várom, hogy a tekintete találkozzon az enyémmel. Olyan közel van hozzám, hogy érzem a leheletét, mígnem teljesen kiegyenesedik. Mivel százkilencven centi magas vagyok, a csöpp kis teste elvész előttem. A mellkasommal néz farkasszemet, de nem mozdulok. Gyönyörű, hibátlan arcát lassan emeli fel. Kínoz a várakozás, de élvezem a játékot. Nagy mestere vagyok, és alig akad nő ezen a bolygón, akiben érdemes ellenfélre akadok. Végre elér hozzám. Ez a szempár! Irtózatos tűz lobog bennük, teli daccal és megvetéssel. Légy résen, Hugo! Mozdulatlanul nézzük egymást. Kihagy a légzésem. Ez a bestia leállítja a szívverésem is. A köztünk lévő feszültség tapintható. Végül szeme az ajkamra vándorol. Megvagy, Cicám! Lassan visszaemeli rám a tekintetét, de addigra már cinikus, győztes félmosolyra húzódik a szám. Olyan közel van hozzám, hogy kész csoda, ha nem érzi a bitang kemény farkam. Telt ajkai résnyire nyílnak, miközben a hátsó zsebébe nyúl.

– Mi lenne, ha tennéd a dolgod inkább és felvinnéd a bőröndömet a szobámba? – a kérdés önmagában is botrány, de az, ahogy kiemel a zsebéből egy öt euróst és a szemem elé tartja, az túlmegy minden kibaszott határon.

Ez londinernek néz, baszd meg, az egész személyzet előtt?

Olyan lassan és érzékien, mégis flegmán húzza mosolyra a száját, hogy szarok minden szabályra, ebben a pillanatban fogadom meg, hogy ezt a nőt nagyon meg fogom dugni. A gondolattól kaján vigyor terül el az arcomon, de még mindig farkasszemet nézek vele. Elveszem az öt euróst, majd cinikus nagyképűséggel válaszolok.

– Ingyen is bejutottam volna a bugyidba, de ezen ne múljon, kislány!

Tekintetéből üvölt, hogy pontosan tudja ő, ki diktálja itt a szabályokat, ahogyan az is, hogy ez cseppet sincs ínyére. Vagyis játékra fel! Mintha csak egy filmben lennénk, és lassított jelenetet vennénk fel, féloldalasan hátralépek, és utat engedek neki. Még pár másodpercig mozdulatlanul áll, fúrja belém tekintetét, majd kecsesen, de őrjítő szexisen libeg el mellettem, le sem véve rólam megvetéssel teli szemét. Két perc ismeretségünk során, úgy aláztuk le egymást, hogy az tökéletes példája lehetne annak, miként ne udvaroljunk egy nőnek.

Jó, hát ki mondta, hogy udvarolni akarok?!

3. FEJEZET

REA

Seggfej! De abból azért a szebbik fajta! Máson se jár az eszem, csak ezen az észvesztő pasin, mióta csak megpillantottam. Nyálcsorgató példány, mi tagadás. A sofőrrel történt buta kis incidens miatt nem voltam épp kiegyensúlyozott lelkiállapotban. De azért meg tudtam állapítani, hogy Ryan Gosling ujjonghat, amiért ez a férfi nem állt színésznek. A férfiasság, a sármosság, a lehengerlőség példánya egy tökéletesen felépített férfitestben. Lenyűgöző látvány. Kiszáradt a szám, a pulzusom az egekbe szökellt, és megint rám tört az a furcsa gyomorgörcs. Mondjuk, az lehet inkább azért, mert felnőtt létemre mindenki előtt hasra estem. Kellemetlen. Még jó, hogy a pótszemüvegem a táskám legalján megmentette az életem, mert ami azt illeti, fülig vörösödtem attól, hogy pusztán szemmel lekaszálta rólam a bugyit. Egy percig imádkoztam, hogy csak ne itt dolgozó legyen, mert ha ezt a férfit mindennap látni kell, az próbára teszi a nők ellenálló képességét. Az enyémet is! Erre kezet fogott az ügynökség vezetőjével, Leventével. Hát akkor, kalandra fel emberek!

Álomszép ez a szálloda. Isla de Paz. Béke-sziget. A neve is gyönyörűen hangzik mindkét nyelven. Szájtátva gyönyörködtem a környezetben. Kör alakú előcsarnok, fehérre festett falak, hihetetlen magasságok. Az egyik oldalon félkör alakban egy, a több fős recepciós csoportnak fenntartott fehér márványasztalt helyeztek el. Fix, hogy csak az asztal többe került, mint az én egész lakásom. A lábam alatt ugyanez a fehér márvány fut egy festői szépségű beltéri szökőkúthoz, melyből a vízcseppek egészen fentről hullnak alá. Innen egy kis patakon át csordogál a víz a fal másik oldalán kialakított kis medencéhez, melyben tavirózsák mutogatják mesebeli szirmaikat csodálóik számára. Lélegzetelállító.

Hugo Ortega. Igen, ő is lélegzetelállító. Még a nevét is imádom. Izgató. Buja. Finom. Olyan közel állt hozzám, hogy a belőle áradó nyers férfierő hurrikánként söpört végig rajtam. Menekülésre képtelenül tartott fogva lebilincselő tekintetével, mialatt szívének súlyos dobbanása nehezedett a mellkasomra. Rövid szakálla, és dús, borzos barna haja körívben fogta közre tökéletes arcát, míg sűrű, vastag szemöldöke keretezte mélybarna szemeit. Pazar látvány. Csillogó, napbarnított arca keményen megfeszült, és mozdulatlanul várta, hogy elveszítsem az első csatát, amiben nekem rohant, mint egy spanyol bika. Esélyem sem volt. Felnyársalt. Ezt a háborút már akkor megnyerte, amikor kutatni kezdtem a táskámban a szemüvegem után. Már akkor megfutamodtam, mint egy kis nyuszi, akit egy félelmetes vad üldöz az erdőben.

A telefonom csippanása ránt ki a gondolataimból. Sztálin üzent: „Egy óra múlva az előcsarnokban.” Megrázom a fejem, hátha kitisztul és segít visszacsöppennem a való világba. Feltápászkodom az ágyról, ahova ledobtam magam, és körülnézek a szobámban. Uramisten! Ez a férfi tényleg elvette az eszem, ha ezt csak most veszem észre. Sikítok egy hatalmasat, és az üvegajtó felé szaladok, ami egy káprázatos teraszt rejt. Pontosítva kettő teraszt. Feltépem az ajtót, és kiviharzok az egyikre, aminek a közepén egy kis barna faasztal áll hozzá tartozó két kis faszékkel, amiket pihe-puha fehér székpárnák takarnak. A kilátás pedig maga a mennyország. A pár méterre tőlem lévő pálmafák zöldjének összes létező árnyalata azonnal beleég a retinámba a mögöttük feltűnő tiszta, gyémántcsillogású kék tengerrel egyetemben. Baszki, itt lakom! Behunyom a szemem, és hálát adok ezért a csodáért, mert nem mondhatnám, hogy túl sok ilyen pillanat jutott nekem eddig életemben.

Elégedett merengésemből Vivi rikácsolása ránt ki.

– A szobám állati, és te vagy a szomszédom. Ja, és mi a franc volt az az előtérben? – kíváncsiskodik, ám mivel értetlenséget színlelek, tovább magyaráz. – Londínernek nézted? Baszki, Borelli öltöny volt rajta – kacag fel fülsiketítőn.

Hogy Vivi honnan ismer fel egy Borelli öltönyt? Hát, onnan, hogy egész életében gazdag palikra hajtott. Ő ebben jeles. A márkákban. Szerinte, aki többmilliós órát visel, méregdrága az öltönye és a cipője, az rossz parti nem lehet.

– Az én szobám is piszok jó – reagálok érdektelenséget színlelve, és még a vállam is megvonom.

– Ne hidd, hogy nem láttam, mennyire elolvadtál! Nyugi, nem csak a te bugyid lett nedves! – Rágyújt egy vékony cigire, majd tovább hadarja vigyorogva. – De lecsapott rád, mint egy vad oroszlán, úgyhogy nekünk esélyünk sincs.

– Vivi, te beteg vagy! Fogalmam sincs, miről beszélsz. Mellesleg, azt se tudjuk, kicsoda!

– Oh, dehogynem! – rikkant fel. – Sergio Ortega, a szálloda tulajdonosának egyetlen fia. Az örökös. Testőröket foglalkoztató cége van, az egyik legnagyobb Dél-Spanyolországban. Bár állítólag ő maga volt a legjobbnak titulált testőr az egész országban. Úgyhogy kapd el a golyóit Nyuszkó és ne ereszd! – széles mosollyal az arcán imitálja, mit kellene csinálnom a kezemmel vagyis a golyókkal. Lerí róla, mennyire büszke magára az információk birtokában, de mielőtt megszólalhatnék, előrántja a telefonját, és pár pillanat múlva hangos felolvasásba kezd. – Az elhunyt Sarah Ortega ötlete volt, hogy az Isla de Pazt új szintre emeljék, és létrehozzanak benne egy új szárnyat, amit elképesztő pompával és csillogással ruháztak fel. Az új létesítménynek az Obra maestra{1} nevet adták, az ezen belül épült káprázatos, Spanyolországban mérete és kivitelezése miatt is egyedi, lélegzetelállító színháztermet pedig Belleza{2} névre keresztelték. Az évek alatt olyan fejlődésen ment keresztül, hogy mostanra ebbe a színházba meghívást kapni igazi elismerés. Kizárólag magasan jegyzett előadóművészeket szerződtetnek külföldi országokból, akik művészi és technikai tudásukkal a saját világuk elitjei. Az özvegy Sergio Ortega szerint felesége lelke a Belleza sikerének titka. A kérdésről, miszerint fia, a hírhedt agglegény, Hugo Ortega átveszi-e a birodalmat apja nyugdíjba vonulása után, egyelőre nem kívántak nyilatkozni. – Barátnőm felpillant a mobiljából. – Szóval, Nyuszkó, ez a pasi pont olyan szingli, mint te vagy.

– Nem apróztad el – reagálok egykedvűen, és csak remélni tudom, hogy nem süt rólam a valóság, miszerint ittam minden szavát. – Ebből is kiderül, hogy apuci által megadatott neki a jólét. Meg a Borelli. Az ilyen férfiak nők százaival szórakoznak naponta, szóval nagy eséllyel egy szélhámos szoknyapecér. Én dolgozni jöttem, ne akarj nekem mindenáron pasit fogni! És most, hogy így belegondolok, az elmondottak alapján sokkal jobban illene hozzád, mint hozzám.

– Vigyázz, nehogy elgondolkozzam rajta!

Azt próbáld meg! Sajnos én dobtam csontot a kutyusnak, még szép, hogy ráharap, főleg, hogy Vivinek nem szoktak problémát okozni az egyéjszakás kalandok, és a Hugo Ortega-féle férfiak abszolút a zsánerei. Mondjuk kinek nem? Valószínű észreveszi a zavarom, így nevetve hozzáteszi:

– Látnod kellene az arcod, Nyuszikám. De nyugi, sosem nyomulnék a pasidra, a legjobb barátnőm vagy.

– Nem a pasim! – csattanok fel, és mondandómat szúrós tekintettel nyomatékosítom.

Elnyomja a cigarettát a még makulátlanul tiszta hamutartóban az asztalon.

– Ezen lehet változtatni! – A kijelentésre csak forgatom a szemem. – Mehet a menet, aranyom!

Kijelentésével egy időben felpattan, és a kezében lévő telefon hangszóróiból ordítani kezd a Ham Ko Ham zenekar Ellopták a biciklim című száma, mire Vivi már csettintget is az ujjaival és csárdást jár a teraszon.

Bulihuligán!

– Megyek tusolni. Emlékeztetlek, hogy dolgozni jöttünk!

– Ünneprontó vagy. Rád férne, hogy egy Ortega-féle pasi jól megrakjon!

Vivi szabadszájúsága végleg kihoz a sodromból, így felállok, hátat fordítok a barátnőmnek, aki búcsúzóul még rám kacsint, ezzel jelezvén a véleményét arról, hogy egyetlen szavamat se hiszi el azzal kapcsolatban, hogy Hugo Ortega hidegen hagy. Mert nem hagy!

Átlépem a teraszajtót, és elhatározom, hogy nem engedem, hogy ez a férfi teljesen átvegye az irányítást a gondolataim felett, így inkább felmérem a szobám minden négyzetcentiméterét. Koncentrálj, Rea! A hatalmas franciaágyat szemből és oldalról is határolja egy-egy terasz. Méreteikben eltérő elefántcsontszínű párnák tömkelege sorakozik a fejtámlánál, mellette két éjjeliszekrény foglal helyet, szintén csontszínű kislámpával, míg a szoba másik felében egy mélybordó, szövet ülőgarnitúra lekicsinyített mása kapott helyet. Két egyszemélyes fotel fogja közre az üvegasztalt, mögötte egy kanapé helyezkedik el. A sötét színnel igazán elegánsan és impozánsan törték meg az egysíkú, világos teret. Nem kérdés, hogy egy kis nappalit és egy csöppnyi hálószobát gyömöszöltek be ebbe a lakrészbe, de az összhatás gyönyörű, és végtelenül harmonikus lett. Mezítláb vagyok, a világos színű szőnyeg finoman körülöleli és simogatja a lábam. A fürdőszobámba lépve elámulok, hogy csodálatomat lehet még fokozni. Egy fényűző kád álldogál bronz lábakon a kicsiny tér közepén, míg a sarokban egy zuhanykabin is helyet kapott. A fürdőm egyik oldala pedig egy újabb széles üvegajtó, ami a szobámból induló másik terasz folytatása, vagyis a fürdőkádamból egyenesen a tengerre látok. Beszarás! Ki tud ennek ellenállni?! Mivel nincs függöny, így gyanítom – vagyis remélem –, hogy kívülről nem lehet belátni, bár nem aggódom, mivel sarokszobám van, így a csapattársaim erre a teraszomra nem juthatnak át, a másik oldalon lakó kilétéről pedig egyelőre fogalmam sincs.

Megnyitom a vizet, és ledobálom a ruháim. Mire feleszmélek, már a forró habfürdős kádból gyönyörködöm az elém táruló látványban. Érzem, ahogy a testemből lassan kiszáll a feszültség, és a nap okozta bosszúság, bár igaz, volt néhány jó pillanatom is. Elég, ha csak eszembe jut, ahogy ott állt a rövid lépcsősor tetején a tökéletes alakjára szabott fekete divatöltönyben, testén megfeszülő fehér ingben, és halálpontossággal megkötött fekete nyakkendőben. Ingje színe kiemelte csokoládébarnára sült gyönyörű, hibátlan arcát. Sötét, férfias tekintete csak úgy tüzelt felém. Csak lehunyom a szemem és látom, érzem őt. Azt is, ahogy lassan elönt a vágy. Vágy? Jézusom, kívánok egy férfit, akit fél órával ezelőtt láttam először? Ébresztő! – rázom fel magam. Kinyitom a szemem, és elhatározom, hogy bármibe is kerüljön, de nem gondolok többet erre a férfira. Nehogy már cafka legyen belőlem, mihelyt ideértem! Az ilyen típusú férfiaktól amúgy is menekülök már egy jó ideje, mert mindig ugyanaz a vége: hitegetnek, amivel érzelmeket keltenek, majd szépen átvernek, és onnan nincs visszaút, csak a rohadt zuhanás, mert ezek mind egoista nőcsábászok, akiknek minden megszerzett zsákmány csak egy újabb strigula a listájukon. Előítélet? Általánosítás? Nem. Tapasztalat! Így már jártam. Még mindig forogni kezd velem a világ, és hányingerem lesz, amint eszembe jut, mit éltem át. Hogy mit tett velem ő. Egy másik – ahogy a többi nő mondaná – Mr. Szépfiú. Soha többet. Azt nem! Vége!

Végszóra kihalászom a mobilom a kád mellé ejtett nadrágom zsebéből, és beindítom a zenelejátszómat, ami azonnal kizökkent a valóságból, mint ahogy mindig is szokott.

Húsz perccel később újjászületve mászom ki a kádból. A lejátszó zenét vált, és az egyik kedvenc dalom csendül fel a kora marbellai estén. Ella Bowen – Holding out for a hero című dalát az újraforgatott Footlose című filmben hallottam életemben először, és azonnal magával ragadott, persze az eredeti számot is imádom, de az teljesen más hatást vált ki belőlem. Utóbbi előhozza az üvöltő tigrisénemet, előbbi pedig a simogatásra és szeretetre éhes kiscica mivoltomat. Tudom, tök érzelmes vagyok.

Miközben a zene elejét hallgatom, már félig szárazra törölve magam belebújok a fogason talált rövid, fehér polárköntösbe és a törülközővel próbálom teljesen szárazzá varázsolni a hajamat. Esélytelen. A tenger romantikus hangulata hívogatón csalogat. Lassan elhúzom a tolóajtót, és kilépek a szobám ezen oldalán lévő teraszra, és a fürdőszobából áradó lassú nótát dúdolom. Volt erre régebben egy koreográfiánk, eszembe is jutnak a tánclépések. Erről az oldalról talán még csodásabb a kilátás. Megtámaszkodom a terasz korlátján, és lehunyom a szemem. Hagyom, hogy a csodálatos levegő megtöltse a tüdőmet, hogy a hangulat felmelegítse a lelkemet.

– Én lehetnék a hősöd! – szólal meg teljesen váratlanul egy férfihang mögöttem, célozva a dal szövegére, és hurrikánszerűen ránt ki az álmodozásból.

Megpördülök, ijedtemben hátraugrok, mire lendületesen beverem a könyököm a korlátba, amire előzőleg támaszkodtam. Azonnal lezsibbad az egész karom.

– Basszus! – sivítom, és hirtelen nem tudom, hogy a fájdalomtól kerülget-e az ájuldozás, ami a karomat érte, vagy attól, hogy ő ül a szomszéd teraszon. Ő.

A könyökömhöz kapom a másik kezem, és masszírozni kezdem.

Érzéki lassúsággal emelkedik fel a székről, és olyan férfiassággal egyenesedik ki, hogy forog velem a világ. Már nincs rajta nyakkendő, és az inge két felső gombját is kigombolta. Piszok jól néz ki. Hatalmasat nyelek. Mindjárt elájulok. Tesz egy lépést felém, amitől végleg eluralkodik rajtam a pánik. Ismét hátralépek, de ezúttal a teraszfal szegélye üt egyet a hátamon, amibe azonnal belenyilall a fájdalom, mire újra feljajdulok.

– Az istenit!

Már szerfelett nevetséges vagyok.

– Úgy látom, a testi épséged veszélyben van, mióta Spanyolországban vagy. Én szívesen vigyáznék rá!

Azt mindjárt gondoltam, te barom! Lerí az arcáról, hogy rendkívül jól szórakozik a bénázásomon.

– Te tuskó! Nem tanítottak meg, hogy leskelődni illetlen dolog?

Elismerem, hogy a hangnemem cseppet sem cseng szelíden.

– Leskelődni? Itt ültem a teraszomon, lazítottam, mikor egyszer csak megjelentél.

Na, ne szívass, hogy a szomszédom vagy! Arcvonásai elárulják, hogy még mindig mulattatja az imént előadott kis közjátékom.

– Ez a te szobád?

A szomszéd szoba felé mutatva a homlokomig szalad a szemöldököm. Minden bizonnyal a szám is tátva marad, mert hatalmasat kacag. Szabályos, gyönyörű fogsor, ellenállhatatlan mosoly. Az istenit már, ebben tényleg nincs hiba?

– Igen – feleli vigyorogva, miközben a teraszainkat elválasztó korláthoz sétál, és rátámaszkodik.

– Hm… itt ilyen jól fizetik a személyzetet? – kissé lenézőn végigfuttatom rajta a szemem.

Ne érezze már magát annyira nyeregben.

– Meglehetősen jó a fizu, de a látvány többet ér bármilyen borravalónál – kacsint rám, mire egy pillanatra a tenger felé fordulok. – De lehet, legközelebb valóban leskelődöm majd, mert isteni látványt nyújtasz ebben a kis köntösben – mutat rám kaján vigyorral azon a bűnösen jóképű arcán, miközben tetőtől talpig végigmér.

– Jesszus!

Hirtelen a köntösömhöz kapok, és próbálom magamon összébb húzni, miután eszembe jut, hogy tulajdonképpen pucér vagyok. Hétszentség, hogy már rákvörös az arcom. El kell tűnnöm, mert a ciki szó is igen lekicsinylőnek tűnik a helyzetem jellemzésére. Kétséget kizáróan észrevette, hogy menekülőre kívánom fogni, mert egy utolsó mondatot mint kegyelemdöfést még utánam kiált, mikor elfordulok tőle, és belépnék a fürdőszobámba.

– 2:0, Kiscicám!

Hangjában összetéveszthetetlen győzelem és beképzeltség keveredik, amitől kinyílik a bicska a zsebemben. Gondolom az előtérben lezavart menetet tartja első győzelmének, ezt pedig a másodiknak. Háború van, Borelli?! Megbánod még, hogy alábecsültél!

Megtorpanok. Oldalt állok neki, tettetett lassúsággal, háborút indító tekintettel fordítom felé az arcom. Amikor már épp kezdené kiélvezni győzelmét felettem, számat hozzá hasonlóan cinikus, de csábító mosolyra húzom. Lassú mozdulatokkal kezdem kibontani a köntösöm pántját a derekamon, közben egy pillanatra sem veszem le róla a szemem. A feszültség lassan kúszik be közénk. Fokozatosan emelem le köntösömet a vállamról, és haladok vele a fenekem irányába egyre lentebb. Táncosnőként pontosan tudom, milyen pozíció szükséges ahhoz, hogy a mellemet ne láthassa, és most különösen előnyös a testhelyzetem, és csak enyhén kell fordítanom a hátamon a teljes takaráshoz, így a már meztelen vállamon, karomon és hátamon futhat végig tekintete. Megdermed, láthatóan feszíteni kezdi a vágy, és a szeméből már nem tudja elrejteni a hitetlenkedést sem. Nem vagyok hatalmas keblű, brazil fenekű, de tisztában vagyok a külsőm természetességének szépségével. Egy pillanatig habozok csak a derekamnál, majd egyetlen mozdulattal a földre ejtem a köntösöm. A vállam fölül nézek vele farkasszemet egészen addig, amíg a vágy teljesen eluralkodik rajta. Ez is csak férfiból van! Tekintete elindul a vállamtól a derekamon át, a fenekem vonalán egészen a lábfejemig. Csak egyszer engedem, hogy valósággal felfaljon, majd győzelemittasan megszólalok.

– Akarod mondani, 2:1, Hugo Ortega!

Ahogy kiejtem a szavakat, rám szegezi döbbent, de vágytól izzó tekintetét, és abban a pillanatban egy kacsintás kíséretében belibbenek a fürdőmbe és eltűnök előle.

Pucérra vetkőztem fényes nappal a teraszon! Mégiscsak egy cafka vagyok!

4. FEJEZET

HUGO

Az istenverte bestia! Szerencséje, hogy idióta módjára lefagytam – és mire magamhoz tértem, már beiszkolt a fürdőbe –, különben átugrok azon a falon és darabokra szedem ezt a nőt ellenvetést nem tűrően – nem mintha bárki ellenkezett volna valaha.

Sőt, a legtöbb nő maga kínálkozik fel. Ezt a világot éljük. Szinte könyörögnek egy kiadós dugásért. Utána pedig csodálkoznak, hogy feleségül azért nem kérem egyiket se. Olcsó népség. Mégis mit hisznek? Eleve nem tudna szorosabb szál fűzni egy ribanchoz, akit csak annyi választ el az utcán álldogáló szakadt prostitól, hogy nem kell neki pénzt dobni az ágyra. Azonnal szétteszik a lábukat, mert nem tudnak ellenállni egy jól szituált külsőnek, a pénznek és egy nagy, kemény faroknak. Nem az itt a baj, ha egy nő szajhaként éli az életét, minden joga megvan hozzá, de legyen tisztában a viselkedésével és azzal, hogy pont úgy bánok vele, ahogyan arra érdemes. Az akció után pedig ne játssza a megbántott dámát, mintha több lett volna ebbe annál, minthogy könnyítettem magamon. Ez ennyi. Feleségnek nem ebből kívánok választani, az is szentisten. De azért jó, hogy vannak, félreértés ne essék. Nem kell már udvarolni egy kúrásért. Ezek a mai nők. Siker, fény, csillogás, és csak isten tudja, mennyi pina hever a lábad előtt. Ráadásul itt ez a mai online világ, tele a csajok seggével meg mellével. Az Instagram az új online Playboy, ez is vitathatatlan. Ahogy az is, hogy elnézegetek én mindenkit, de hogy egy ilyen nő legyen a feleségem, az kizárt. Képtelen lennék egy olyan nő mellett élni az életem, akit csak az nem baszott meg, aki nem akart. Mondjuk nem is terveztem eddig megnősülni, de ha meg is fogok egyszer, a gyerekeim anyja csakis olyan nő lehet, akinek van még tartása. Olyan, akiben van egy játékosság, egy kis pajkosság, de azért nem adja könnyen magát.

Például olyan, mint ez a kis bestia! Játékos, pajkos, de azért meghúzza a határt. Azt a fajta határt, amitől ideges is leszek. Idejét sem tudom, mikor kívántam meg egy nőt önmagáért, mielőtt ő megérkezett ide. Remek! Épp most ismertem el, hogy kívánom ezt az átkozott nőszemélyt.

Hiába töltöttem magamba egy pohár whiskyt, se a pulzusom, se a farkam nem akar lecsillapodni. Nem is iszom munkaidőben soha. Ez is ennek a nőnek köszönhető. Fél napja ismerem, és máris alkeszt csinál belőlem. Meg londínert baszd meg! Jobb lesz utánanézni, kivel is van dolgom. A telefonomért nyúlok.

Azonnal gyere ide! – mordulok bele a készülékbe, és rögtön ki is nyomom.

Mondjuk, nem mintha szerencsétlen barátom tehetne a problémámról. Előre kinyitom az ajtót, és próbálom nem kilencven évnek megélni, míg idevonszolja magát.

– Mi a fasz tartott eddig?

Mivel Diego, gyerekkori cimborám összeráncolt homlokkal néz rám, miután belépett a szobámba, kénytelen vagyok észrevenni, hogy kikeltem magamból.

– Mióta iszol munkaidőben?

A pohárra céloz a kezemben.

– Nem mindegy az neked? Mióta kérsz te számon engem?

Mivel szemöldöke az égbe szökik, megint moderálom magam.

– Csak megjegyeztem. Miért hívtál?

– Deríts ki mindent arról a nőről!

Diego úgy áll előttem, mint egy nagy melák. Magasságát és barna bőrét leszámítva semmiben nem hasonlít rám. Olyan, mint egy orbitálisan nagydarab testépítő. Csak erősebb azoknál, no meg eszesebb is, bár most elég értetlenül méreget. Tény, hogy ez nem vall rám. Évek óta egyetlen nő se érdekelt annyira, hogy bármit is tudni akarjak róla. Még a nevüket se szoktam megjegyezni.

– A Szösziről, akivel a kis jeleneted zajlott az előcsarnokban?

– Gondolom, van neve is!

Ennyit arról, hogy nem érdekel a neve. Amúgy is, becézgetni az ember a szeretteit szokta.

– Huh! Oké, főnök!

– Csak szökőévente hívsz főnöknek.

– Talán, mert szökőévente egyszer vagy elmebeteg. Mindenki szeme láttára bemutatkoztál egy nőnek, aki azon túl, hogy londínernek nézett, amúgy le se szart téged, most pedig piálsz fényes nappal. Megbaszott az áram, tesó, vagy mi a fasz van veled? – Telitalálat, de mivel nem reagálok, folytatja. – A Szöszke 28 éves magyar állampolgár. Szülei elváltak, van egy bátyja. Egész életében táncolt, az ügynökséggel két éve dolgozik. Szólista, a legjobbnak tartják a csapatban, de nem túl népszerű. Felvágták a nyelvét, pökhendi és magának való. A legjobb barátnőjén kívül, aki szintén csapattag, nem sokan jönnek ki vele. Két éve, az akkori szerződése alatt, egy orosz testőrrel folytatott botrányos viszonyt. Az orosz nős volt. A viszony tönkretette, azóta szingli és ez az első szerződése.

Itt a bizonyíték, miért Diego a jobbkezem.

– Szép munka!

– Egy testőr szopatta meg! Csípős nyelvét leszámítva állítólag jóravaló lány.

– Jóravaló? – kérdezek vissza érdeklődve. – Most mondtad, hogy pökhendi meg magánakvaló.

– Az álarc mögött érzékeny szív és álmodozó lélek lappang.

– Micsoda szavak! – Diego is jóravaló egy lélek, csupa álmodozással körülvéve.

Az a romantikus macsó-féle.

– Légy ez egyszer könyörületes! Nem hozzád való!

Mondom én, hogy romantikus szerencsétlen. De azt el kell ismernem, hogy igaza van. Diego tudja, milyen vagyok, és tőlem nő nem nagyon távozott mostanság könnyek nélkül. Mivel nem reagálok, folytatja.

– Tudom, mire gondolsz. Csak kihívás, semmi több, viszont ez a lány itt dolgozik.

Diego eszembe juttatja az apámmal való megállapodásom, és még a lelkemre is hatni akar. Mintha nekem lenne olyan. Ő mindig is érzelmes fajta volt, és örökké szerelmes. Csak mindig másba. Bár tény, hogy most kivételesen elgondolkodtat.

– Évek óta nem állsz készen egy normális kapcsolatra. Kezdj inkább a vörössel, azt a típust dugtad eddig! Nem is értem, hogy vetted észre mellette ezt a lányt.

– Miért, szerinted nem elképesztően gyönyörű?

– De, az. Viszont nem arra való, amire te használod a nőket, barátom! Előbb talán szedd össze magad. És kurvára hagyd abba a piálást!

Fejtágítása alatt már kitöltöttem a második whiskymet, de emlékeztet, hogy ma még van egy-két dolgom, amit nem ártana józanon véghezvinni. Én azonban képtelen vagyok bármire is koncentrálni a Szöszin kívül.

Szöszi. Remek.

A teraszon ülök a poharammal a kezemben és igyekszem összegezni a mai nap eseményeit. Még nem igazán tértem magamhoz a történtek után. Apám jelenlétének hiányában nem unatkoztam, de a teendőim végén véletlen összefutottam a kreatív menedzserrel – szerencsére –, aki mit sem sejtve kikotyogta, hogy belenézett az új csapat próbájába a Bellezában, és mi tagadás, piszkosul kifogták az aranyhalat. Ezek szerint tényleg jók. Egyre kíváncsibb lettem, és kiváló ötletet kaptam, hogy lássam ezt a gonosz kis boszorkát, főleg, hogy órák óta másra sem tudok gondolni, így a kameraszoba felé vettem az irányt. Tíz ember figyeli egy időben éjjel-nappal a majdnem száz képernyőt, amik pár másodperces váltásokban mutatnak több száz kameraállást. Elég nagy ez a birodalom.

Miután beléptem a szobába, egy gyors biccentés után odaszóltam Luciónak, hogy kapcsolja az irodámba a Bellezát – itt is volt egy külön részlegem –, így gond nélkül figyelhettem a Szöszikémet úgy, hogy fogalma sem volt róla. Kukkolok egy nőt! Nagy a baj, Hugo!

Mikor megjelent a képernyőn a fényűző terem, benne a félkör alakú modern színpaddal, épp egy közös produkciót próbált minden táncos. A másodperc tört része elég volt ahhoz, hogy kiszúrjam őt a kilencfős csapatból. A legtörékenyebb volt az összes lány közül, mégis a legerősebb energiával rendelkezett. Mindannyian kinyúlt melegítőben és sportcipőben próbáltak, elnyűtt felsőben vagy trikóban. Ki gondolná, hogy az esténként csilivili, makulátlan művészek próba közben pont olyanok, mint a hajléktalanok. Rea egy judópántos fekete sportmelltartót viselt, egy elég feltűnő, bővebb fazonú fehér-fekete csíkos nadrággal, ami a térdétől lefelé szűkült, fekete bokamelegítővel és sportcipővel. Látszott nőiesen izmos válla és háta, karcsú darázsdereka, megformált hasa, izzadtságtól fénylő bőre. Haja külön életet élt, a szélrózsa minden irányába repült a legkisebb mozgástól is. Tébolyítóan szexi volt. Áradt belőle az erő és a dinamika, a legfeltűnőbb jelenség, akit valaha láttam. Teljesen magával ragadott. Az extázisomat csak a zsarnok koreográfus zavarta meg időről időre, mert örökké üvöltözött, és vagy negyvenszer táncoltatott le egy-egy részt újra, ami szerintem már elsőre is tökéletes volt. Fogalmam sincs, mennyi idő telt el, mióta őket bámultam, de ezek nem ittak, nem ettek, meg sem álltak, sőt levegőt se tudom honnan vettek. Hihetetlen, hogy egy kis színpadi riszáláshoz mekkora állóképesség és fizikális felkészültség kell. Tény, apám majdnem minden iderendelt csapatából láttam ezt-azt, ám nem kötött le a dolog, csak tiszteletből néztem meg egy-egy csoportot, szóval az, hogy sunyiban leskelődjek egy próba után, elképesztően nevetséges. Mondjuk, engem londínernek nézni, az is nevetséges! Amúgy az itt dolgozókkal nem szoktam összeszűrni a levet, esküszöm, a nélkül is volt itt könnyhullatás elég. De hát változnak az idők!

Már ideje volt számot váltani, mert lassan annyiszor hallottam az előzőt, hogy el is tudtam volna énekelni, ha akartam volna. Érdekes, hiába állt a Szöszi egy színpadon a vörös kebelcsodával, képtelen voltam ezen a nőn kívül mást is észrevenni. Elment az eszem! Felcsendültek az új zene első másodpercei, és már vonaglottak is újra a táncosok. Ettől fog minden teremben ülő férfi farka az egekbe meredni. Persze drága barátom nem bírta ki, hogy ne szóljon bele, és ne állítsa le az egészet, majd érthetetlen nyelven magyarázzon a Cicuskámnak, mire az felpattant az egyik asztalra, és a zene megint elindult. Mindenki őt nézte. Én is! A zene ritmusára, minden közönségesség nélkül, sztriptíztáncosnőket megszégyenítően vonaglott az asztalon. Istenem, ez a nő a szomszédom! A farkam addig is kemény volt, de ennél a pillanatnál valósággal robbanásra készen állt. Nem tudtam mit kezdeni vele, csak nem verhetem ki itt helyben, de az biztos, hogy kivételesen nem érdekel semmilyen házinyúlra nem lövünk szabály, mert ezt a nőt nagyon meg akarom dugni. Mikor végeztek és pakolni kezdtek, előkaptam a telefonom és bepötyögtem a Belleza jegykezelőjének számát.

– Csütörtök estére a 8-as bokszot foglald le nekem! – nyögtem bele, és választ nem várva le is tettem a telefont.

Mire végeztem a hívással, már csak Rea állt a színpadon. Felcsendültek az addig nem hallott dallamok, és úgy éreztem, mintha abban a pillanatban kettéhasítanák a szívemet. Ezt a dalt egymillió közül is felismerném, bárhol és bármikor. A Caruso feldolgozása. Édesanyám kedvence. Volt. Előredőltem a hatalmas irodai székemben, kezemmel végigszántottam a hajamon és a képernyőre meredtem. Sötétségbe borult a terem, Rea háttal állt, testét csak egy spotlámpa világította meg. Ebben a fényben egészségtelenül vékonynak és törékenynek tűnt, mégis csodaszép volt, ahogy hátán lassú táncba kezdtek az izmok, miközben mozogni kezdett a dallamra. Mire felém fordult, teljesen átszellemült az arca, csak úgy sugárzott, látványa megfeszítette a mellkasom.

Fogalmam sincs, hogyan voltam képes ezt végignézni, de ez alatt a pár perc alatt újraéltem a legcsodálatosabb pillanatokat, amiket édesanyámmal töltöttem. Ennek a fájdalmat, szenvedélyt és szerelmet sugárzó nőnek a lélegzetelállító látványa keveredett édesanyám emlékével, s kínzóan mart bele a szívem legmélyebb rejtekeibe. Az zene utolsó ütéseinél tértem csak magamhoz a teljes extázisból.