Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

I. Háború a helvétek és a szvévek ellen (Kr. e. 58-ban)

II. Gallia annexiója (57-ben)

III. Az imperialista demokrácia

IV. Crassus és Pompeius második konzulsága (Kr. e. 56-55)

V. Az imperialista demokrácia első csalódása, Britannia meghódítása (Kr. e. 51-ben)

VI. Az imperialista demokrácia nagy katasztrófája: a perzsiai betörés (Kr. e. 53-ban)

VII. Az imperialista demokrácia végső válsága, Gallia föllázadása

VIII. Itália zavarai és fejlődése

IX. A „Galliai Emlékiratok” (Kr. e. 51-ben.)

X. Egy római helytartó gondjai (Kr. e. 51-50)

XI. „Initium Tumultus” (Kr. e. 50-ben)

XII. Bellum civile (49. január-február)

XIII. A hispániai háború (Kr. e. 49-ben)

XIV. Pharsalus (Kr. e. 48-ban)

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Guglielmo Ferrero

JULIUS CAESAR

fordította:
Lendvai István

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-491-7 EPUB
ISBN 978-963-559-492-4 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1909

az elektronikus változat az 1916. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Peter Paul Rubens (1577 – 1640) Julius Caesar
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I.
Háború a helvétek és a szvévek ellen
(Kr. e. 58-ban)

Caesar minden megszabott tervnek híjával vetődött Galliába. Az országról és népeiről édes keveset tudott, és aggodalmak bántották. A sors az előző év februárjában olyan hirtelen-váratlan adta kezére a két Gallia helytartóságát, egész esztendőben annyira elfoglalták a lázongó viszálykodások és kuszáit politikai intrikák, hogy nem tájékozódhatott tisztán Gallia felől. Sem útleírásokból, sem olyan pénzemberek, kalmárok vagy politikai férfiak fölvilágosításaiból, akik Gallia narbonnensisben összeköttetést tartottak a szabad gallokkal. Ő csak azt tudta, hogy harcos népek közé megy, akik valamikor fölgyújtották Rómát, hosszú háborúkban vetélkedtek Rómával a Pó völgyéért s közrejátszottak a cimberek és teutonok betörésén, melyet nagybátyja vert vissza. Nervózus volt és gyanakvó, könnyen nagyra látta a próbálatlan veszedelmeket, s konzul korának merészségei után újból hajlott az óvatosságra, mikor Rómából sietősen Genfbe utazott, új megpróbáltatások elé. Színre nyugodtabb volt, mint lélekre, mert tudta, hogy ama hirtelen és fölforgató demokratikus forradalom után, melyet egy éve Rómában támasztott, hamar nyakát szegheti a konzervatív párt irgalmatlan gyűlölete, ha nem sikerül Galliában jelentős, dús vállalkozásokat véghez vinnie. Azzal a szándékkal ment tehát a tartományba, hogy Galliára is alkalmazni fogja Pompeius és Lucullus módszerét, megragadja és fogytig kihasználja minden alkalmát és ürügyét a háborúnak, hogy dicsőséget szerezzen, hogy Pompeius és Lucullus módjára megnövelje és fölgazdagítsa a birodalmat a világnak ezen az oldalán is. De nem volt vele tisztában, menynyire és micsoda eszközökkel sikerülhet effajta vállalkozás, nem volt bizonyos a kellő hadiképességek felöl. Azért arra határozta magát, hogy vigyázatosan fog a munkájához.

Genfbe érkeztével, április 5. és 18. között, fogadta a helvétek követeit, akik elmondták neki, hogy a nép egy része kivándorlásra készül, mint Dél-Afrikában mondanák: nagy trekre akar fölkerekedni férfiastól, asszonyostól, gyerekestől. Arra kérték tehát, engedje meg, hogy a kivándorlók a Saintonge-ba menet békével átvonulhassanak a tartományon. Caesarnak joga, sőt igazában kötelessége volt, hogy ezt megtagadja, mert egyáltalán nem látszott valószínűnek, hogy ekkora nagy emberáradat csakugyan kártevés nélkül fog áttakarodni az országon.

De mert egyúttal háborúba is akarta ugratni a helvéteket, pár napnyi időt kért meggondolásra, április 13-ig, s azt adta sejtésükre, hogy úgyis igent fog mondani. Amint a követek sarkon fordultak, a keze ügyén levő légióval és toborzott katonákkal megerősítette a Rhône ama helyeit, amelyek könnyű átjárást nyitottak a Genfi-tóról a Jurára. A helvétek hamarosan észrevették rászedetésüket, s haragjukban erőszakkal próbáltak átkelni a Rhône-on. De mikor első haragjuk elforrt, megértették, hogy ostobaság lenne háborút kezdeniük a rómaiakkal. Megfogadták főnökeik tanácsát és más helyen, Gallia északi részén, - hogy hol, azt nem tudjuk pontosan, - igyekeztek új helyet keresni a megtelepedésre. Attól a gondolattól, hogy a szekvánok területére menjenek, a tartomány tőszomszédságába, egészen elfordultak. Caesar cselekedetéből kivilágosodott: a rómaiak úgysem engedték volna odatelepedni őket. Sőt, kiűzetésükre segítették volna a szekvánokat is. Inkább a szekvánokkal kezdtek alkudozni, hogy engedjék őket keresztül a Pas de l’Écluse hegyein, nem tesznek kárt semmiben. Onnan, úgy tervelték, a Saône felé fordulnak és békén, vagy, fegyverrel átvonulnak majd az éduók országán, északnak menve. Egyezség történtével az emigráció, - körülbelül 150.000 ember egy hatalmas rajban, férfiak, asszonyok, gyerekek, - megindult. Mögöttük három hónapra való eleség és csekély fölszerelés szekéren. A fegyverforgató férfiak vagy 30.000-en lehettek, s egy öreg vezér, Divico parancsolt fölöttük.

Hogy a helvétek a provinciától messzire, Gallia északi részébe mentek szerencsét próbálni, Caesar kifogyott minden háborús okból és címből. De őt, akinek mindenáron háború kellett, mindez nem zavarta meg. A Rhône vidékének védelmét rábízta Labienusra, ő maga pedig az innenső Galliában termett. Míg az aquilejai téliszállásról hazarendelt három légióját várta, sürgősen két másikat is szedetett. Aztán alig volt együtt mind az öt, átlépte velük a Mont-Genévret, leszállt Grenoblenál, s gyorsan északra menetelt, hogy a helvéteket a Saône-on való átkeltükben meglepje és szétszórja. Annak a helynek a közelében, ahol később Lyon épüli, utolérte a Genfben elhagyott légióval Labienus. Caesar átkelt vele a Rhóneon s mind a hat légióval és a segítőcsapatokkal, tehát körülbelül 25.000 emberrel útnak vágott a Saône keleti partja mentén. Útközben törvényes címeket böngészett a helvétek ellen készülő háborújához. A helvétek vándorlása megrémítette fél Galliát. Az a hír járta, hogy a helvétek megegyeztek a különféle galliai nemzetek néhány hatalmas emberével, akik mind a maguk népének fejedelmévé akarlak emelkedni. Az allobrogok a Rhóneon túlról Caesar táborába menekültek. Hivatalosan segítségét kérték az éduók, kikről a szenátus 61-ben kimondta, hogy Gallia guvernátorának oltalma alatt állnak minden ellenségükkel, tehát a helvétekkel szemben is, akik határsértést követtek el rajtuk. Caesar segítség árában 4000 lovast és gabonát kért tőlük. De mindezek a műveletek, alkudozások és menetelések ették az időt. S bár a helvétek húsz napjukat töltötték a Saône megúszásával, - úgy látszik, Maçonnál, - s mihelyt a római sereg Maçon közelébe ért, három légió gyorsított menetben sietett előre, Caesar csak a balparton maradt utolsó, maroknyi utó őrsöt tudta meglepni és elpusztítani. Azért a legnagyobb sietséggel át kellett úsztatnia seregét a Saône-on és sarkukba vetnie magát a helvéteknek, akik északnyugatra fordultak, a Charollais hegyes vidékén keresztül.

Caesar nyomban utolérhette és megtámadhatta volna őket, mert nagyon lassan jártak. De nem merte. A gyanakvó római tábornok most, hogy végre első kemény ütközetét kellett megkezdenie egy ilyen híres ellenséggel, s a nyakában érezte a konzervatív párt irigységét, tétovázott. Sehogy sem találta az elhatározás alkalmas pillanatát. Hol egyik, hol másik motívum kedvéért sutba vágta hosszan kiokoskodott terveit, pont a megvalósításuk előtt. Végül is mert a helvétek nem akartak ütközetet kezdeni, nehogy elpocsékolják az emigráció tökéletes befejezésére szükséges erejüket, a római had ellenségkergetés helyett rövidesen egész Gallián át szinte tétlen uszályává kényszeredett a helvéteknek, akik most már északra fordultak, a Côte d’Or felé. Erre az állapotra nemsokára mind a két sereg ráunt. A helvétek azért, mert örökkön feszült éberséggel kellett vigyázniuk a támadást. A rómaiak azért, mert belefáradtak a lassú és egyhangú menetelésekbe, amelyeknek se célját nem tudta, se végét nem jósolhatta senki. Egy pillanatra békealkudozást kezdett a két vezér, de Caesar túszokat kívánt és Divico megvetően visszautasította ezt a propozíciót. Két hétig így követték egymást az ellenfelek, kurta távolságra, apró lovascsatározásokkal bosszantva egymást, amik jórészt a helvétek javára ütöttek ki. Caesarnak a helvétek követése közben el kellett távolodnia a Saône-tól, pedig csak odáig volt ellátva eleséggel. Az az élelem, melyet Madonnái öszvérhátra raktak, kezdett kifogyni. Az éduók ígérte gabona pedig elmaradt. A fő-fő éduók egyre kuszább magyarázatát adták a dolognak. Caesar tisztán akart látni és szigorú kutatásba fogott. Megtudta, hogy az éduók arisztokrata pártja, melynek ama Rómát járt druida, Divitiacus volt a vezére, a rómaiak mellett kardoskodott s ők kérték Caesar segítségét is. Azonban a demokratapárt ellene volt Caesar intervenciójának, s Divitiacus egyik bátyját, Dumnorixot követte vezérül. Dumnorix gazdagsága révén hatalmas, népszerű ember volt, tömérdek kliensével és a megvásárolt nép kegyével szinte fejedelmi tekintélyre tört az államban, s mindenféle fogásokkal hátráltatta, hogy a gabona a római táborba jusson. S ami még súlyosabb volt: Dumnorix nemcsak követte a római sereget, hanem ő vezette az éduó lovasságot és jórészt a maga költségén is tartotta. Caesar nem mert kikezdeni az árulóval, nehogy maga ellen fordítsa az éduókat, mikor már a tulajdon serege is nyugtalankodott a kósza híren, hogy nemsokára egészen kifogynak a gabonából. De belátta, hogy a helvéteknek ilyen módon való követése, ez az inkább vonszolt, mint üldöző állapot elcsüggesztette a katonákat s föllovalta az árulókat, és hogy most már határoznia kell. Véletlenül még aznap este jelentették neki a földerítők, hogy a helvétek körülbelül tíz kilométer távolságra tábort ütöttek egy hegy tövében, s elmulasztották okkupálni a hegy tetejét, amelyre rejtekben föl lehetett jutni a helvétek megkerülésével is. Caesar most elhatározta, hogy szerencsét próbál. Este elküldte Labienust két légióval a hegytető elfoglalására, ő maga majd valamivel később fölkerekedik a vele maradt sereggel a helvétek járta úton, és hajnalra az ellenség táborának közelébe ér. Akkor megtámadja a tábort, Labienus leront a hegytetőről s kelten közrefogják a fölriasztott helvétekel. Így is cselekedett, előre küldve egy földerítőcsapatot egyik öreg, kipróbált katonája, Publius Considius vezetésével. De az ideges imperator nagyon nyugtalan lehetett ezen az éjszakán, mikor első stratégiája megkísérlésére készült ilyen kritikus helyzetben: csaknem teljes fogytával az eleségnek, táborában kénytelen megtűrt árulók, a légiói lelkük fogyottan e furcsa, visszájáról való üldözés fárasztó tétlenségétől. Valóban, mikor hajnaltájt, csaknem szemlátomásra a helvétek táborától, vágtatva megérkezett Considius és hírül adta, hogy a hegy tetejét nem Labienus tartja, hanem a helvétek, Caesar rémültében és fölindulásában hanyatt-homlok visszaugratott egy alkalmas halomig, ahol aztán csatarendbe állította katonáit és várta a támadást. Csak később, mikor a nap már magasan járt, s köröskörül minden csöndes maradt, küldött ki földerítőket. Hamarosan meg is tudta, hogy Considius csalódott. Labienus szerencsésen elfoglalta a hegyet és hasztalan várta onnan fölülről Caesar érkezését és támadását. Közben pedig a helvétek nyugodtan elvonultak. Az ideges sietség, mellyel Caesar elhitte Considius jelentését, mielőtt másokat is kiküldött volna megbizonyodásra, és a helvétek hirtelen támadásának félelme meghiúsították ezt a jól előkészített rajtütést.

A kudarc annál zavaróbb és csüggesztőbb volt, mert a seregnek már csak kél napra való eleség állt rendelkezésére. De a két sereg ilyetén menetelése közben föl jutott egészen Bibracte magasságáig (Mont Beauvray, Antim közelében), az éduók gazdag fővárosához, mely körülbelül 28 kilométernyire volt nyugat felé. Caesar kénytelenségből elhatározta, hogy kiáll a helvétek nyomából, átkanyarodik Bribractéba és ott fölszereli magát. Éppen a szükséges intézkedéseknél tartott, mikor a megpróbáltatás, melynek közelségét annyira rettegték már két hét óta, egyszerre, váratlanul rájuk szakadt. A helvétek hirtelen megfordultak s rávetették magukat a rómaiakra azon a helyen, ahol most Ivry falu áll. Valószínű, hogy Divico egy idő óta nyugtalanoknak látta a helvéteket az ellenség örökös szomszédsága miatt, s mikor megtudta. hogy az elmúlt éjszaka is tisztára véletlenül menekültek meg egy gyilkos meglepetéstől, nem akarta többé a sarkában tűrni a rómaiakat. Bölcsen elhatározta, hogy vagy visszaszorítja vagy megállítja őket, de ütközetet kezd. Caesarnak alig maradt annyi ideje, amíg a lovasságot az ellenség tartóztatására küldve, régebbi négy légióját az úttól balra eső hegyre vezethette és hegyközépen három vonalban fölállíthatta. Valamivel magasabbra a két új légiót és a segítőcsapatokat állította poggyászt őrizni azzal a paranccsal, hogy készítsék elő a táborverést. A helvét falankszok özöne sűrűén, pusztító sebességgel zúdult rájuk, nekitámadva a homloklégióknak. Divico, úgy látszik, amaz ügyes és ravasz taktikusok közül való volt, akik az örökös apró háborúkban élő egyszerű népeknél (amilyen a búr) minden elméleti tanulmány nélkül nevelkednek, természetes képességeik folytonos gyakorlásával. Amilyen elszántan támadta, olyan ügyesen tudta rászedni is a finom, tamilt, de újonc római generálist, aki a taktikát eddig csak a görög kézikönyvekben tanulmányozta. Caesar nagyon ideges és fölindult lehetett ebben az ő első nagy ütközetében, és komolyra vette a homloktámadást. Mikor a helvétek özöne kezdett visszahúzódni, megparancsolta katonáinak, hogy szánjanak le a hegyről és üldözzék az ellenséget, amely egy szemközt levő dombra vonult vissza. De a homloktámadás és a visszavonulás fortély volt, hogy a rómaiakat lecsalják a halomról. Alig szálltak le a rómaiak, Divico a jobb derékre rávetette 15.000 bój és túling hadoszlopát, mely valószínűleg az útnak egyik hajlásúban volt elrejtőzve. A visszavonulást színlelő falankszok pedig megfordul fák és újból támadtak. A rómaiakat homlokban támadták, derékban kapták, hátban fenyegették, s mindez olyan hirtelen történt, hogy Caesar nem küldhetett segítségért a hegygerincen levő légiókhoz. Mi történt abban a rettentő kavarodásban, amely ekkor támadt? Caesar ellenmondó elbeszéléséből nehéz kiokoskodni. De mert egy ilyen csodálatosan világos és szabatos író nem válhatott tisztán csak gondatlanságból zavarossá első nagy haditettének leírásában, föltehetjük, hogy Caesar el akarta előlünk leplezni az ütközetnek nem éppen szerencsés kimenetelét. A megrémült két újonc légió valószínűleg végignézte onnan felülről a pusztító kavarodást, de parancs híján nem mert segítségül sietni. Caesar ki tudta menteni seregét szorultságából valamely erős pozícióba és föltartóztatta a támadást, de sok katonája elvesztése árán, míg végre a bel vétek abban a hiszemben, hogy eléggé elbántak az ellenséggel, visszavonultak. Valóban, Caesar, ha nem szenvedett is teljes vereséget, kénytelen tűrte, hogy a helvétek éjszaka fölszedjék táborukat és tovább vonuljanak Langres felé, bántódás nélkül, foglyokat se hagyva kezén. Neki pedig - a halottak és sebesültek nagy száma, a fáradtság és azon hatás miatt, mellyel a rettentő kavarodás a jórészt csatapróbálatlan katonákra volt - három napot kellett késlekednie a harcmezőn. Valószínűleg ő állította ott ama csonthalmokat, melyeket a XIX. század közepe körül megtaláltak. A helvétek terve tehát tökéletesen sikerült. De Caesar nem nyugodhatott meg balsikerén. Arra készült, hogy újból üldözőbe veszi az ellenséget és akármibe kerül, de bosszút áll. Azonban a helvétek belefáradtak a hosszú és kósza kalandozásokba, megértették, milyen nehéz új szállást fogniuk s aggódni kezdtek tulajdon győzelmükön, mely fejükre szabadíthatta a hatalmas Róma gyűlöletét. Békekövetekkel megüzenték tehát Caesarnak, hogy hajlandók visszatérni ősi tanyáikra. Kapóra jött ez az ajánlat Caesarnak, mert fölmentette a veszedelmes háború folytatásától, egyben módot adott neki arra, hogy Itáliának úgy tüntethesse föl a dolgot, mintha ő kényszerítette volna a helvéteket visszatérésre. Azért igen engedékeny volt a föltételekben. Nemcsak gabonát adatott nekik bőségesen az allobrogokkal, hogy újból megművelhessék földjüket, s a következő évig megélhessenek, hanem az éduókat is rábírta, hogy területükön földet engedjenek a bójoknak, akik semmi áron sem akartak visszatérni. Így hát Caesar a gallok rovására egyezett meg a helvétekkel és biztos lévén, hogy Divico nem fogja meghazudtolni, olyan jelentést foldozhatott a szenátusnak, amelyben a maga módjára győzelemszámba újságolta e háború kétes kimenetelét. Csak egy kis csapat lázongó makacskodott a kivándorlás folytatása mellett. Útnak is indultak a Rajna felé, de útközben könnyűszerrel tönkreverték őket a különböző népek, kiknek földjén latorságra adták magukat.

Mindent egybevetve, Caesar a lehető legszerencsésebben került ki a veszedelemből, melybe tapasztalatlansága miatt kissé vaktában keveredett. Ha a helvétek kevésbé féllek volna, nem tőle, hanem Rómától, ha teljesen meg akarták volna verni és másnap újra megtámadták volna a fáradt, lelke fogyott római hadsereget, talán mindörökre megszabadították volna Galliát a római uralomtól. Diviconak huszonnégy óráig kezében volt Európa sorsa. De a tudatlan barbár megelégedett azzal, hogy egy kevéssé föltartóztatta Caesart, és tovább vonult. Mindenesetre Caesar nem kezdhette helytartóságát olyan ragyogó sikerrel, aminőt talán remélt s amelynek jelentésével örömest fölcserélte volna a Rómából érkező híreket. Nagyon rossz hírek voltak. Ama pár hónap alatt a demokratikus uralom, melyet egy éve ő alapított meg, gonosztévők bandájának zsarnokságává fajult, melyet nemcsak a konzervatívaknak, hanem minden becsületes embernek, még ha demokratikus érzésű volt is, meg kellett utálnia, s amelynek gyalázata részben őt is beárnyékolta. Cicero számkivetésbe ment, ahogy azt Caesar kívánt, és Tessalonicában éppen annak a fájdalomnak első válságait kínlódta, mely a nagyon érzékeny lelkeket a szerencsétlenség után rögtön megejti. Lesoványodott. Kiszeretett a tartós munkából és mindama dolgokból, melyek addig a legkedvesebbek voltak néki: a könyvekből, az utazásból, a barátkozásból. Hamar megfárasztotta minden, s nem akarta látni többé se barátait, se rokonait. Agyának egyéb dolga sem volt, egyik napról a másikra összeillesztgette és szétfújta a hazatérés reménységeit. Azon képzelgett, hogy ellene fordult mindenki. Barátait elárasztotta levelekkel, hogy dolgozzanak visszahivatásán, de egyetlen hasznavehető módot meg nem pendített előttük. Néha-néha reménykedett, aztán a kétségbeesés őrjítette, aztán újból csitulni és reménykedni kezdett. Szerencsére legvadabb ellensége jobban fölszította az itáliaiakban az ő hazakívánását és számkivetőinek meggyűlölését, mint tulajdon siránkozó levelei. Alig, hogy Caesar elutazott, Clodius bandáinak élén zsarnokul tiporni kezdte Rómát. Természetének féktelen erőszakosságától elragadtatva, tribuni sérthetetlenségén elbizakodva nemcsak kiváltságokat kezdett eladni a Kelet uralkodóinak s a birodalom városainak, nemcsak sorra gázolta a törvényeket, hanem a triarkia ellen is föllázadt. Pénzért futni engedte Tigranes fiát, akit Pompeius a Lucius Flavius házába internált. Pompeius tiltakozott, mire Clodius azzal fenyegette, hogy fölgyújtja a házát s őt magát is megöli. Végre is Gabinius kénytelen volt bérenceket fogadni Pompeius védelmére. De Clodius bandái városszerte annyi verekedést, erőszakot és féktelenséget okoztak, hogy Pompeiusnak be kellett zárkóznia a házába és azontúl ki sem járt. A közömbös, egoista Crassus kívül rekesztette magát e viszálykodáson. De a botrány miatt kerekedő fölháborodás kizökkentette gyávaságukból azokat, akik Cicerót ellenségeire hagyták. Mintegy kárpótlásul új és bensőségesebb jóindulatra hajlította a közszellemet a nagy szónok, a catilináris demagógia büszke ellensége iránt, akit gonosz polgárok igaztalanul elűztek, amért megmentette a köztársaságot. Fölbátorodva a közszellem változásán, Varró és Cicerónak egyéb barátai igyekeztek rábírni Pompeiust arra, hogy indítványozza a visszahivatását. A konzervatívok pedig arra próbálták rábeszélni a botrány befolyásolta Pompeiust, hogy váljék el Júliától és Caesart hagyja cserben. Sőt Cicero visszahívása lett legfőbb jelszóvá az 57-i választásokon, miknek eredménye szintén az idők jele volt, mert a két konzul, a népnek csaknem valahány tribunja és a prétorok, - kivéve Clodius fivérét, Appius Claudiust, - mind Cicero ügyének kedveztek.

Caesar aggódni kezdett, hogy Itália közvéleményét, előbb, mintsem hinné, valamely, hirtelen szeszély ellene fordítja. Ez újból olyan cselekedetre ösztökélte, amelyen tüzet foghatna az itáliaiak képzelete. Egyéb orvosságot nem alkalmazhatott Galliából e fantasztikus királyasszony rossz kedve és szeszélyei ellen. A helvétek csaknem mind egy szálig visszatértek hazájukba, s így bő lére eresztve újságolhatta Itáliának, hogy legyőzte őket. De a tömeg hamarosan észrevette volna, hogy a diadal se rabszolgákat, se aranyat, se földet nem jövedelmezett. Valami nagyobbat kellene cselekedni. De mit? Galliai népek sűrű követjárása jött üdvözlésére a helvétek eltakarodása és a békekötés után, s ezt a figyelmességet is úgy írhatta le, mint a római hatalomnak az ő győzelme okából megadott tiszteletet. Pedig az egész csak a galliai népek és pártjaik nyugtalankodó bizalmatlanságának volt a hatása. Féltették nemzeti függetlenségüket, de maguk közt egyenetlenek voltak s mindegyikük nagyon is gyönge ahhoz, hogy szembe szálljon Caesarral. Azért mindegyikük rettegte és egyben remélte a római vezér segítségét, aki barátság szavával és homályos szándékokkal jött országukba. A helvétekkel való háború, mely olyan kevéssé kedvezett Caesarnak, mintha sajátos ellentmondásul hozzábékítette volna egész Galliát. Minden nép és minden párt, még Dumnorix is, várta az eseményeket, és e balsikere után kevésbé rettegve Caesart, barátságosabbnak mutatkozott iránta. Caesar, aki még híjával volt a megszabott terveknek és óvatosságra hajlott, nem merhetett semmit. Szerencsére, egyrészt Caesar udvarlásául, másrészt igaz gyűlöletből több ilyen küldöttség arra kérte, védené meg Galliát Ariovistustól, a szvévek királyától. Ariovistus az éduókkal háborúskodó szekvánok és arvernók hívására jött Galliába, óriási területeket elbitorolt és szinte főhatalmat akart gyakorolni Gallia fölött. Caesarnak megtetszett az a gondolat, hogy a germánokat visszakergesse egészen a Rajnán túlra. Mert ebből azután már hímezhetett volna valamit. Kijátszhatta volna magát Gallia szabadítójának, nagyobb jogot szerzett volna a Gallia ügyeibe való beavatkozásra, és Rómában a cimberek és teutonok legyőzőjének méltó öccséül bámultathatta volna magát. Csak egy volt a baj: az elmúlt évben ő maga nyilváníttatta Ariovistust a római nép szövetségesének és barátjának, s így semmi tisztes címe nem volt a háborúra. De ezen nem akadt meg. Üzent Ariovistusnak, jöjjön el hozzá, beszélni valója van vele. Mikor aztán fölháborította ezzel a kihívó üzenettel, melyre a büszke barbár azt felelte: jöjjön el Caesar maga, ha beszélni akar vele, - engedményeket kért tőle az éduók és szekvánok javára. Ariovistus elutasította, és Caesar ekkor kijelentette, hogy az éduók érdekében hozott szenátusi rendelet jogán háborút kezdhet Ariovistusszal. Okult az előző háborún és ezúttal nem akart abba a veszedelembe kerülni, hogy útközben eleség nélkül maradjon. Elfoglalva Besançont, a szekvánok legnagyobb és leggazdagabb városát, nem mozdult odább, míg biztos élelmezési szolgálatot nem szervezett, melyet az éduóknak és szénvonóknak kellett ellátniuk. Gondja volt arra is, hogy a rosszhiszemű Dumnorix helyébe megbízhatóbb lovasparancsnokot állítson, Publius Considiust, a Marcus fiatal, bátor és eszes fiát. De mikor mindennel elkészült, ime, új és nagyon veszedelmes akadály torlódott elébe. Katonáit, akik nem feledték el a helvétekkel való véres ütközetet s az éhenhalás veszedelmét, melybe az előző expedícióban jutottak, egyenest megrémítették azok a hírek, amelyek a germánok és Germánia felől a besançoni polgárok és kereskedők közt kószáltak. Rémületükben lépést sem akartak mozdulni. Lehetséges az, - mondogatták, - hogy ilyen kevesed magukkal megtámadjanak olyan rettentő ellenséget? Miből táplálkoznék a sereg amaz óriási, úttalan ország elátkozott vadonjában? Nem: ez a háború, olyan király ellen, akit a szenátus barátjának és szövetségesének vallott, törvénytelen. Az istenek nem engednék, hogy szerencsével végződjék. Caesar kénytelen volt összehívni tisztjeit és katonáit, visszaverte érveléseiket, megcsúfolta őket, s felszította hiúságukat, kijelentve, hogyha a többiekben nincs bátorság, ő egyedül megy a tizedik légióval. Az legalább nem ismer félszet! Másnap a hadsereg kissé nekibátorodva elindult a Rajna völgye felé. Hét napi menetelés után a Thur völgyébe jutott, s kevéssel odább szemlátomásra Ariovistus seregétől. Caesar, aki merészebbé vált a helvét háború veszedelmeiben, rögtön ütközetet ajánlt. Ariovistus azonban szvévek segítségét várta Germániából s napokig visszautasította. Katonáinak, nehogy a táborba zárkózás miatt türelmetlenkedjenek, azt mondotta, a jósasszonyok eltiltották az újhold előtt való harcot. Közben megbolygatta Caesarnak az éduókkal és szekvánokkal való összeköttetéseit, lovascsatározásokkal, hirtelen rajtütésekkel, váratlan kirohanásokkal tartotta katonáiban a buzgóságot, jókedvet, harci tüzet, de sohse ment komolyra. Egyik ilyen rajtütés, úgy látszik, annyira sikerült, hogy - bizonyára Caesar valamely hibájából - kicsi híja el nem foglalták egyiket azon két tábor közül, melyekbe Caesar az eleségről való könnyebb gondoskodás kedvéért a seregét osztotta. Az összecsapás után való napon Ariovistus, - talán mert nagyon megbízott erejében, vagy mert nem tudta többé visszatartani katonáit, akikben fickándozott a harci kedv és ráuntak a hosszú várakozásra, - amint Caesar nyílt mezőn fölállította seregét, elfogadta az ütközetet. A rómaiak jobb szárnya megroppantotta az ellenséget, de a balszárny nem bírt a támadókkal és már-már tágított, anélkül, hogy Caesar a jobbszárnyról észrevehette volna. Szerencsére Publius Crassus, aki oldalt állott a lovassággal és vigyázta az ütközetet, a veszedelem láttára megparancsolta a harmadik, tartalék vonalnak, hogy menjen segítségül. A helvét háború tapasztalatain valamennyien okultak. Az ütközetet így a rómaiak nyerték meg, a szvévek megfutamodtak, tömérdek prédát és rabszolgát hagyva a rómaiak kezén. Ariovistus galliai uralma megtörött. Caesar úgy vélte, ennyi jószolgálat fejében megkövetelheti Galliától a légiók eltartását, és Labienus vezetésével a szekvánok földjére küldte őket telelni, talán azon a címen, hogy ott jobban kéznél lehetnek jövőre, ha Ariovistus bosszúállást próbálna. Aztán visszatért az innenső Galliába, azon reménykedve, hogy ez a második és igazi győzelme visszaszerzi majd hírnevét, amelyet Clodius botrányos zsarnokoskodása elpocsékolt.

De Itáliában a dolgok csöbörből-vödörbe jutottak. Innenső Galliában Caesar egy megbízatásban járó tribunnal, Publius Sestusszal találkozott. Pompeius küldte, hogy végképpen megnyerje Cicero visszahivatása ügyének. A közvélemény olyan parancsolóan követelte a nagy szónokon esett igaztalanság orvoslását, hogy nekik kellett a kezdeményezést kezükbe venniük, ha nem akarták ráhagyni az egész dicsőséget a konzervatív pártra. Caesar kénytelenségből beleegyezett, de azért Cicerót még nem engedhették rögtön haza Itáliába. Az erőszakos Clodius, mikor megtudta, hogy Caesar engedett, Caesar ellen is föllázadt. Egy szép napon mindenek elképedésére azt indítványozta, töröljék el a lex Júliát. Crassus megvetette Cicerót, és az ujját se mozdította érte. Pompeius ebben az ő érett korában is a kívánatos Júlia udvarlásával és a vele mulatozással töltötte idejének javát. Júliához való szerelmében nemhogy cserben nem hagyta Caesart, hanem ő maga szerette volna a visszahivatást is kezdeményezni, de csak olykor-olykor buzdult cselekvésre, akkor is lomhán, kellő energia nélkül. A többiek pedig minden határozást arra az időre hagytak, mikor Clodius tribunságának vége lesz. Clodius tehát lebírta mindnyájukat. Ennyire nem tudtak megküzdeni a demagógiával Itália gazdag, művelt és hatalmas felső osztályai, melyeket pártosakká, önzőkké, gyávákká és kételkedőkké rontott a kapzsiság, a kevélység, a fényűzés szenvedélye, a gyönyörűségek szomjúsága. És híján voltak ezek az osztályok a demagógia tengerháborgásai ellen amaz erős gátnak, mely a mai civilizációban olyan keményen védi a tulajdon hibáiktól elgyöngült felsőbb osztályokat: az erős polgári és katonai bürokráciának. Mindössze Gabinius konzul adott jelt némi buzgóságról, de az sem Cicero védelmében, hanem abban, hogy a maga és a demokratikus párt egy részének gyűlöletét rászabadítsa a tőkésekre. Törvényt fogadtatott el, amely megtiltotta az itáliai tőkéseknek, hogy pénzt kölcsönözzenek Itálián kívülre, s így kényszerítette a tőkét, hogy a félszigeten maradjon és a kamat az adósok javára lejjebb szálljon. Ez általános enerváltság és kedvetlenség közepette Caesarnak Ariovistuson vett győzelmei olyan gyönge benyomást teltek, hogy semmiféle vallásos ünnepséget vagy cerimóniál nem rendeltek az örömükre. Lucullus és Pompeius óriási, hirtelen és dús keleti hódításai után Itália követelőző lett s nem indult egykönnyen csodálkozásra minden győzelmi üzenet olvastán. Végre is mit tett Caesar egyebet, mint hogy legyőzte egyikét ama sok barbár vezérnek, kikkel Róma örökös harcot állt a birodalom minden oldalán? Meghódított talán valamely széles területet vagy várost vagy prédát ejtett, gazdagot? December 9-én Clodius tribunsága véget ért s minden becsületes polgár megkönnyebbedve sóhajtott föl, hogy végre igazságot osztanak Cicerónak, ki időközben kissé megnyugodva Dyrrhaohiumba ért. Csakugyan, mindjárt az 57. év január elsejének fordultával beszéd hangzott el a szenátusban Cicero visszahivatásáról. De valamennyien rosszul számoltak Clodius ellenállásával. Clodius rögtön megkezdte az intrikák és erőszakoskodások kíméletlen haditervét, s mikor 57. január 27-én a Cicero visszahívásáról szóló törvény a komiciumokban megvitatásra került, bandáival megakadályozta az elfogadását. Olyan öldöklő csata kerekedett, hogy utána szivaccsal kellett fölmosni a Fórumot, amelyet végig elborított a vér.

II.
Gallia annexiója
(57-ben)

Caesar a provinciából nem dolgozhatott elég erővel azon, hogy valamiképp végét vesse ennyi zűrzavarnak, s megértette, hogy ezek a botrányok hamarosan veszedelembe sodorják őt is, akit konzul korában cselekedett radikális újításaiért a konzervatívak főbűnösnek vádoltak. Ezért az 58-ról 57-re forduló télen újból elő kellett vennie régi tervét: meg kell kísérelnie egy hangos hódítást, nagyságra Luculluséhoz és Pompeiuséhoz foghatót, amely aztán feledtetné a botrányokat és a fölfordulást Itáliával. Labienus jelentéseiből már tudta, hogy a római légiók ottidőzése olyan szabad népnek a területén, amilyenek a szekvánok, egész Galliában nagy elkeseredést és veszedelmes nyugtalanságot támasztott. Mire véljék a dolgot? Caesar a jóltévő és szabadító színével jött Galliába, eddig semmi szándékát nem mutatta, hogy a galliai népek fölött való uralomra tör, és a Gallia javára vívott háborúkhoz is úgy kérte, nem követelte az élelmet és katonapótlékot. Most egy télre Galliában hagyta a hadseregét: csak nem akarja kipróbálni a nemzet szófogadását, s az eddig szabad és versengő népek közt csak nem akarja alattomos, lassú hatalombitorlás politikáját kezdeni? A forrongás - Labienus úgy írta - különösen a belgákat fogta el, azt a kelta-germán keverék népet, mely a Rajna, a Schelde, az Óceán és a Szajna közén lakott. Ezek a hírek arra indították Caesart, hogy hadjáratot próbáljon a belgák ellen, akik jórészt barbárabbak és harciasabbak voltak a déli és közép Gallia népeinél, a vállalkozás tehát bizonyára tetszenék a gazdagabb és műveltebb nemzeteknek, minők az éduók és szekvánok, s a hadjárat dicsőséges és bőséges hódítássá válhat. Mihelyt ezt elhatározta, a télen át buzgón előkészítette vállalkozását. Afrikában, Krétában, a Baleári-szigeteken íjászokat és parittyásokat toboroztatott, hadseregét megnövelte, innenső Galliában két új légiót szedetett és Quintus Pedius vezetésével Galliába küldte, ő maga kevéssel aztán utánuk ment és a Franche-Comtéeben találkozott seregével. Onnan eleség gyűjtés után két hét alatt gyors meneteléssel az ellenség területére sietett. A határon való hirtelen megjelenésével rá tudta venni a rémókat, hogy behódoljanak neki és információkat adjanak - bizonyára túlzottak voltak, akár ravaszságból, akár félelemből - a belgákról, akik állítólag minden erejüket összeszedve Caesar ellen, körülbelül 350.000 harcost vihettek csatasorba. Erre a hírre - akár igaz volt, akár hazug - Caesar ösztönös okossága egyszeriben fölébredt. Nyilvánvalóan igen veszedelmes próbának nézett elébe. Azért fölhagyott a rajtütések stratégiájával s iménti gyors tempójában túszokat vett a rémóktól, rábeszélte az éduókat, törjenek be a belgák legerősebb népének, a bellovácoknak a területére, hogy azok kénytelenek legyenek a jószáguk védelmére hazasietni, és nyolc légióval Aisne felé ment. Odaérve, a túlsó parton széles, megerősített tábort ütött, mely a folyóra támaszkodott, s a közeli híd őrizetére hat kohorszot küldött Quintus Titurius Sabinus parancsnoklásával. Várta a közelgő ellenséget. A belgák hada nemsokára föl is bukkant. De Caesar, akinek az okossága ébren volt, ütközetadás előtt apró csatározásokban akarta kipróbálni az ellenség és a maga erejét. Mikor aztán ütközetajánlásra szánta magát, nehogy Divico cselvetése módjára oldaltámadás érje, előbb nagy munkával nekilátott a csatamező előkészítésének. Két nagy árkot ásatott, 400 láb hosszúnkat, megerősítette őket s közéjük sorakoztatta seregét, hogy az oldaltámadásnak elejét vegye. Kárba veszett munka volt: az ellenség egy kis mocsár mögött hadirendbe állott mindennap, akár a rómaiak, de szintén azt várta, hogy őt támadják. Végül is a belgák fáradtak bele az ütközet várásba, és valamivel lejjebb, a táboron alul megpróbáltak keresztüllábalni a folyón. El akarták vágni Caesar háta mögött az összeköttetéseit. De Titurius észrevette a hídról, üzent Caesarnak, aki nagy sietséggel összeszedte a lovasságot, a parittyásokat és íjászokat, s a táborban hagyva légióit, keresztülsietett a hídon, s az ellenséget éppen átkelés közben érte. Kövek és nyilak záporával hamarosan visszafordulásra is kényszerítette. Az ellenség, úgy látszott, meghátrált. Caesar azonban egész nap nyugtalanul vigyáztatta a folyó partjait, mert meglepetéstől tartott: este azután hírét hozták, hogy a belgák hada visszavonult. Ez a hirtelen visszavonulás, egyszerű csatározás után, annyira föltűnt Caesarnak, hogy tőrvetést gyanított és seregét egész éjjel táborában tartotta. Mikor aztán másnap reggel a hír mégis igaznak bizonyult, a lovasságot Quintus Pedius és Lucius Arunculeius Cotta vezetésével, három légióját pedig Labienusszal az ellenség nyomába küldte. Rövidesen meg is tudta az okát e hirtelen visszavonulásnak, mely kurta előőrsi csatározás után pontot is tett a rettentőnek vélt háború végére. A bellovácok pár napja hírét vették az éduók otthon való betörésének, s haza akartak térni falvaik védelmére, s az ő tartóztatásuk végett próbálták meg ama támadást a rómaiak összeköttetései ellen. A támadás kudarcot vallott, az eleség is kezdett kifogyni a nagy seregben, a bellovácok elindultak, utánuk a többi népek, s valamennyien rövidesen hazaszéledtek. A hatalmas sereg pár nap alatt szétszóródott.

Caesar ekkor újból merészségre kapott, s észrevette, hogy ha a fáradtságnak és elcsüggedésnek ezt a pillanatát gyorsan kihasználja, sorra meghódíthatja a törzseket, egyiket a másik után. Tétovázás nélkül a szuessziónok területére tört, akik még alig, hogy visszatértek az expedícióból. Meglepte és könnyedén leverte őket. Ezt a rajtütést sikerrel ismételte az ambiánokon, s még követelőbbé és merészebbé válva, a nerviek földjére lépett. Ezek a belga törzs legharciasabb népe voltak, s olyan barbárok, hogy erdős, mocsaras, félig puszta országukból kiverték az idegen kalmárokat, a görögöket és itáliaiakat, amiért bort akartak rájuk árulni, ama gonosz italt, mely elgyöngíti a lelket és erejét veszi a testnek. A nerviek egyesülve az atrebátokkal és a vikomandokkal, az erdőkben rajtütöttek a római seregen, mely biztos magánosságban tudva magát, tábort akart verni éjszakára. Gyilkos csata támadt, melyben magának Caesarnak is úgy kellet harcolnia, akár egy közlegénynek, s a rómaiak tisztára csak ama harci tapasztaltságuk miatt verhették vissza az ellenséget, melyet az előző két évben szereztek. A nerviek meghódolásával most már csak az aduátukok voltak fegyverben. Mikor hírét vették a nerviek leveretésének, fölgyújtották a falvakat és egyetlen erődbe vonultak vissza, igen erős pozícióba, némelyek szerint a mai Namur helyén. Caesar ostrom alá fogta őket s az aduátukok rövid idő múlva megadást ajánlottak. Caesar elfogadta azzal a szokásos föltétellel, hogy átadják a fegyvereiket is. Az ostromlottak egy álló napig hordták ki a fegyvereket az erődbő. De rejtve tartott fegyvereikkel éjszaka új támadást próbáltak. A támadás meghiúsult, a várost visszafoglalták s valamennyinket - Caesar szerint 53.000-en voltak - eladták rabszolgákul a sereg után jövő kalmároknak.

Ennyi vitézi hírű barbár nép gyors legyőzésével Caesar megrémítette egész Galliát, mely egy éve még olyan sikertelennek látta a helvétekkel való harcában, s befejezte első jelentős hadivállalkozását, tömérdek embert alávetve Róma uralmának. Bizonyára szép zsákmányt is szerzett, mert nemcsak foglyokat adott el nagy számmal, hanem pusztításai közben sok nemes ércre is kellett akadnia, melyet a belgák - mint minden barbár nép, még a legszegényebb is - kapzsian gyűjtöttek. De vajon a győzelmek megindították-e Gallián kívül Itáliát is, amely egy éve olyan hidegen maradt? A hírek, melyek a háború idején Rómából érkeztek, azt a félelmet keltették benne, hogy a demokratikus kormány reménye vesztetten rohan a katasztrófa elé. Cicero végre egész Itália lelkes tüntetései közben visszatért, de csak azután, hogy Pompeius a nép 57-beli tribunjai között talált egy nem éppen híres nemesi családból származót, nagy ambíciójút, nyakig eladósodottat, erőszakos, merészségben Clodiushoz hasonlót: Titus Annius Milot, aki a tribuni sérthetetlenség páncéljában és a konzulátus ígéretétől csábíttatva, fölfogadott egy banda gladiátort és bérencet. Egyedül e banda segítségével, zendülések, verekedések és vérontás közben lehetett megszavaztatni augusztus 4-én azt a törvényt, mely Cicerót visszahívta és kárpótlást rendelt. De Clodius, akit földühített Cicero győzelme, nem adta meg magát. Bejelentette, hogy edilnek jelölteti magát a következő évre. Mikor pedig Cicero elfogadtatta a szenátussal azt, hogy öt évre Pompeius legyen a birodalom minden kikötőjének és piacának főfelügyelője és tizenöt legátust neveztessen ki Róma gabonabehozatalának ellátására, mert Rómában gabona szűkén voltak, megpróbálta Pompeius ellen lázítani a népet. Azt kürtölte várossá: Pompeius csinálta a drágaságot, hogy így Róma királyává válaszszák. Tribün barátai segítségével igyekezett meggátolni, hogy Cicerónak visszafizessék elpusztított házát s az újjáépítésnél még a munkásokat is megtámadta. Ezzel a félhosszúval nem érte be, hanem az 56-i választásokon váratlanul segítségére vitte bandáit a konzervatív pártnak, s rásegítette a pártot az összes prétori és a két konzuli hivatalra. Pompeius attól való félelmében, hogy Clodiust a konzervatívak titkos támogatásával megválasztják, Miloval összejátszva, folyton elhalasztotta az edilválasztást. A tőkések sem voltak megelégedve a demokrata párttal és három vezérével ama háborúskodás miatt, melyet Gabinius és Piso a tőke ellen kezdtek. Piso pénzért sorra kamatleszállítást engedélyezett az adós városoknak, Gabinius pedig semmiben sem adott igazat a tőkéseknek, minden módon gyötörte őket s igyekezett beléjük diktálni, hogy Itália alkalmatosabb hely a tőkék fölhasználására, mint Szíria. S mintha nem lett volna elég ennyi baj: Ptolomaeus Auletes, akit népének forradalma elűzött Egyiptom trónjáról, Rómába jött s kijelentette hitelezőinek: ha a pénzüket akarják, segítsék vissza az uralomra. Pompeius, hogy jól teljesíthesse gabonaszerzési megbízatását, szeretett volna jóbarátságba jutni a Földközi-tenger kánaánjának királyával. Vendégül látta házában, s igyekezett kedvére járni. De az egész vállalkozásnak ellene volt a nép is, a szenátus is. A konzervatív párt gyönge volt és széthúzó, viszont a Caesar alapította fölforgató demokráciát minden erélye dacára az a sors fenyegette, hogy rövid esztendők alatt kimerül. Egy-kél nagynevű vezérét leszámítva, jórészt kalandorokból, szélhámosokból, erőszakoskodókból verődött össze az egész párt. Úgy állt a helyzet, hogy a sokkal gazdagabb, műveltebb és nagyszámú tisztes egyénnel rendelkező konzervatív párt előbb vagy utóbb kegyébe juthat a pártatlan publikumnak, visszaszerezheti a hatalmat, eltörölheti a lex Júliát és bőszül vehet a triarkián, főképp Caesaron.

Ideje volt, hogy Caesar valamely merész vállalkozással megakassza Galliából ezt a gyors szétzüllést. Pártjának helyzete kritikus volt, a veszedelem a küszöbön, sietnie kellett... Ebben a szorultságában újra megmutatkozott, milyen ellentétes tulajdonságok, megfontolt kitartás és szárnyaló képzelet, izgékonyság és egyensúly, óvatosság és kalandozás különös váltakozása volt Caesarnak egész jelleme. A külső ingerek erejétől hol az egyik, hol a másik tulajdonság kerekedett fölül az ellentétén, periodikusan és részlegesen, sosem örökre, sosem teljességgel. A háború első esztendejében és azóta egész mostanáig - ellentétben konzulkorának vakmerőségével, és a vállalt veszedelmek első aggodalmaskodásában - óvatos volt és mindent megfontoló. De most, másfél évvel utóbb, a belgákon vett győzelem, a vezéri képességei iránt megszerzett bizalma, a galliai népek civódásának látta, az az elképedés, melyet hirtelen diadalai okoztak, az a veszedelem, mely hatalmát Rómában fenyegette és az a rögeszméje, hogy Luculhisszal és Pompeiusszal vetélkedjék, az övékhez foghatóan óriási hódítást vigyen véghez, fellengző merészségének új, hirtelen nekibuzdulására váltották okos óvatosságát. A belga hadjárat vége felé szinte váratlanul arra határozta magát, hogy végképpen összegabalyítja a konzervatív pártot, olyan vakmerő cselekedettel, amilyenre senki sem számított: kihirdeti és Rómának is hírül adja, hogy a Rajnáig terjedő egész Galliát annektálta! Itália bámulattal fogja hallani, hogy Róma két évig tartó nagy háborúk után ime alávetette az ő ősi és rettentő ellenségeit, a római demokrácia első Caiusának, innenső Gallia hódítójának művét. Caius Julius Caesar másfél századdal utóbb befejezte, és a birodalom új földet szerzett, népeset és termőét, óriásit, mint amilyenek a Lucullus és Pompeius hódította keleti tartományok. Igaz, hogy a hódítás még jórészt csak képzeletben történt meg. Az egész Aquitánia és déli Gallia még szabad, még színét sem látta római katonának vagy hivatalnoknak. Közép és nyugati Galliában még sok nép nem hódolt meg, sok pedig csak színre. A többiek, köztük a leggazdagabbak és leghatalmasabbak, mint a szekvánok, éduók, lingonok barátságosan fogadták a római tábornokot, mert hatalmas szövetségesnek tudták, de nem mutattak semmi hajlandóságot arra, hogy a római uralmat elfogadják. Kénytelenek vagyunk ezt a történetet tisztára csak a hódítók ránk hagyott bizonyságaiból megírni, s így nem tudhatjuk, hogyan fogadták ezek a népek az annexió hírét. De föltehetjük, hogy ha mindig gyanakodtak is Caesar szándékai felől, most mégis megdöbbenhettek tőle. Főképp azért, mert ez a súlyos cselekedet olyan váratlanul történt, a dolgok és a lelkek előkészítése nélkül. Ám a befolyásolható és állhatatlan itáliai demokráciában a pártoknak és a klientéláknak egyenesen életföltétele volt, hogy ki-ki rögtön való sikerre törjön, hogy a publikumot igyekezzék elkápráztatni a leggyorsabb eszközökkel, ha mindjárt száz veszedelmet fognak is később magukkal zúdítani. Ezért Caesar, aki annyira bele volt gabalyodva a futó hangulatoknak és erőszakos sarlatánságoknak ebbe a politikájába, arra használta hatalmas elméjét, hogy ez eszközök közül a legvakmerőbbet, e sarlatánságok közül a legnagyobbat eszelje ki. A dolognak szebb színt akart adni és Publius Crassust egy légiójával végigszalasztotta nyugati Galliának a Szajna és Loire közt fekvő országain és sietősen fogadtatta a hódolatát néhány apró népnek, mely gyöngeségében és a belgák legyőzetésén való rémületében nem mert ellenállani. Servius Suipicius Galbát egy légióval a Haute Valléebe küldte, a Nagy-Szent-Bernát felé, legyőzni azokat a nemzetségeket, amelyek nagyon drága vámokat szedtek. Így akarta megbizonyítani Itália kalmárjainak, hogy nemcsak óriási piacot nyitott nekik, hanem szabad utat is söpört elébük. Aztán a többi légiót télire a karmiták, andok és turónok országában hagyva, innenső Galliába tért vissza, miután világgá kürtöltette, hogy a szenátus most már kinevezheti a tíz biztost, akik római tartománnyá rendezzék az óriási országot, melynek népeit annyiszor rettegte Róma. Bizonyára úgy vélekedett, Gallia e hirtelen meglepetésre legalább a következő tavaszig nyugton marad, őneki pedig a télen, mikor már egész Itália teleitta magát azzal, hogy Galliát valóban és mindörökre meghódította, bőven lesz ideje helyreütni a maga és a demokrata párt hatalmát. Így hát Gallia római meghódítása, szerzőjének első szándéka szerint mindössze választási fogás volt, amellyel a pártok és klientélák zűrzavaros harcának forgatagában befolyásolni akarta Itália szenátusát, politikai férfiait, választóit és polgárságát! Végzetes, akaratlan következése volt ez annak a demokratikus forradalomnak, melyet Caesar konzulsága idején kénytelen volt véghez vinni. Caesar éppen ezekben a napokban volt Európa történelmének „végzetes férfia”, mikor pedig egyébre sem gondolt, csak a konzervatív párt megzavarására. A végzetnek beavatatlan eszköze volt egy óriási munkában. Proklamációjával tudta nélkül hosszú és öldöklő szabadságharcot indított meg, és ebben a háborúban akaratlanul részint kipusztította, részint tönkretette a gallok arisztokráciáját. Elpusztulva az az osztály, mely a kelta hagyományokat megőrizte, a helyébe kerülő új osztályok hamarosan magukra vették a görög-latin műveltséget. Ez a műveltség aztán azon az úton, melyet Caesar a maga tudta és akarata nélkül tört eléje, bevonult az európai kontinens belsejébe, s így megteremtette a létföltételét annak a műveltségnek, melyben ma élünk.