A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Omah, Anya: Dark Cinderella

Rowohlt Verlag GmbH, Hamburg, 2025

Első kiadás

Copyright © Anya Omah, 2025

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Farkas Tünde, 2025

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Tanja Sirbu

Borítófotók © Shutterstock

Minden nőnek, aki nap mint nap szembeszáll
a félelmeivel. Ti vagytok a legnagyszerűbb bizonyíték arra, hogy korona nélkül is lehetünk királynők.

Kedves Olvasó,

engedd meg, hogy elragadjalak a királyságomba, ahol ez a történet játszódik. Egy hercegről szól a mese, aki beleszeret egy hétköznapi lányba, és ellovagol vele a naplementébe…

Na persze. Nem teljesen így történt.

A naplementés rész színtiszta kitaláció. És a történetünk – Sofiáé és az enyém – egyáltalán nem afféle tipikus Hamupipőke-sztori. Az én Hamupipőkém ugyanis öntudatos, felvágott nyelvű és okos. Nincs szüksége csinos báli ruhákra meg üvegcipőkre ahhoz, hogy az ujjai köré csavarjon. Így is meglesz a kis hepiendünk. Ám az oda vezető út hazugsággal, intrikával és fájdalommal van kikövezve.

Félre ne érts! Ez itt nem egy „dark romance”. Engem úgy neveltek, hogy a nőkkel tisztelettudó legyek és egyenrangúnak tekintsem őket. Ha ezt te is így gondolod, akkor nagyon jó helyen jársz. Jó szórakozást az olvasáshoz!

Maximilian

Skønia trónörököse

Playlist

Dangerous Game – Klergy & BEGINNERS

when the party is over – Billie Eilish

Drive, Pt.1. – Ben Khan

Go Fuck Yourself – Two Feet

Mount Everest – Labrinth

Love Is Complicated (The Angels Sing) – Labrinth

Electric Feel – Henry Green

From Eden – Hozier

Fall in Love with You. – Montell Fish

Too Much – Tora

Dangerous Woman – Ariana Grande

Money – Lola Young

Bitter Sweet Symphony (Live at Maida Vale) – London Grammar

Shameless – Camila Cabello

Bad Kingdom – Désirée Mishoe & Robert Koch

Sailor Song – Gigi Perez

Apartement – BOBI ANDONOV

ur so pretty – Wasia Project

People we don’t know – David O’Dowda

1 SOFIA

Ez itt vér?

Megtorpanok a vécéfülke behajtott ajtajánál, nézem a vörös, elmaszatolt nyomokat. Ujjlenyomatok, pár centivel a kilincs fölött, amit éppen meg akartam fogni.

Önkéntelenül hátrább lépek, közben nekiütközöm valakinek. Egy fiatal nő bukkan fel mögöttem, nem hiszem, hogy észlelte volna akár az ütközést, akár a bocsánatkérésemet. Kombinépántos ruhája olyan, mintha a táncparkett feletti diszkógömböt húzta volna magára. Elbotorkál mellettem és bemegy az utolsó szabad fülkébe.

Megint előremeredek, nézem a vörös maszatot. Nyilván van rá valami nagyon egyszerű magyarázat. De valahogy mégis… vészjóslónak érzem. Nincs rendjén az ilyesmi Skandinávia egyik legelőkelőbb klubjában. Nem mintha az előkelők nem menstruálnának.

Ösztönösen – vagy a kíváncsiságtól hajtva – bekopogok a világos színű, stukkókkal díszített ajtón.

– Hahó! Van bent valaki?

Nincs válasz. Semmi. Amit hallok, az csak a tompán idehallatszó basszusdübörgés az elektronikus zenéből, pisicsurgás, vécéöblítés. A jobb felőli ajtó kinyílik, két nő lép ki. Egyiküket azonnal felismerem: Jessica Sörensen az, a Missing című true crime sorozat nyomozója. A történet egy gazdag örökösnőről szól, akinek egy buli után hirtelen nyoma vész. Alva meg én végignéztük az összes évadot – aztán a sorozat egyszerre a saját valóságunkká vált. És én meg a legjobb barátnőm voltunk a főszereplők. Csak éppen az ő utolsó tartózkodási helye nem egy parti, hanem a királyi palota volt.

A két nő kuncog, kizökkent a gondolataimból. A színésznő és barátnője a tükörhöz imbolyog. Hallom, amint a kezüket mosva egy pasiról beszélgetnek. Aztán, ahogy a zene felhangosodik és megint elhalkul, bekukkantok az ajtónyíláson a fülkébe – és megpillantok valakit a földön. Egy lányt. Háta a fekete tapétának támaszkodik, feje lehajtva, szőke haja függönyként takarja el az arcát.

Valószínűleg részeg, és megpróbálja kialudni magát. Hát nem a legfényesebb helyet választotta a józanodáshoz. De ezt ismerem, bulizós korszakomban én is ébredtem mindenféle fura helyeken, anélkül hogy emlékeztem volna, hogy kerültem oda. Lehet, hogy az ajtó nem is tőle véres.

De ha mégis? Ha megsérült és segítségre van szüksége? Vagy alkoholmérgezése van?

Miss Diszkógömb, akivel az előbb összeütköztem, kibotorkál a fülkéjéből. Átfut a fejemen, hogy megszólítom. Ha ennek a lánynak segítségre van szüksége, nem szeretnék egyedül maradni vele.

De úgy megy ki, mintha drótkötélen egyensúlyozna, és bármelyik pillanatban lezuhanhatna. A szó legszorosabb értelmében.

Hagyom a fenébe, mély levegőt veszek, és megpróbálom szélesebbre nyitni az ajtót. Lassan, óvatosan. Elakad a lány lábában, de erre sem ébred fel. Akkor sem, amikor egy kicsit tovább erőltetem az ajtót, aztán még tovább, amíg át nem tudok nyomakodni a nyíláson, átlépve rajta. A tekintetemmel végigpásztázom a testét, hátha látok rajta sérülést. Csupasz, ernyedten lógó karok. Kezek, véres ujjak. Ruha alól kilógó, kinyújtott lábak. Egyik lábáról hiányzik a cipő. A vécékagyló mellett megpillantok egy fekete, piros talpú, magas sarkú szandált, a lehajtott ülőkefedélen pedig egy kis tükröt, fehér por maradványaival. Mellette egy aranycsövecske… és vércseppek.

Ez nagyon nem jó.

Nyelek egy nagyot, és leguggolok a bézs, márványos padlón ülő nőhöz, magam mellé teszem a táskámat. Amikor a haját félresimítom az arcából, hogy megnézzem, lélegzik-e, további vérnyomokat pillantok meg. Az orra alatt, az ajkán, az állán és a sárga ruha kivágásában.

Túladagolta magát? Meghalt?

A szívem hevesebben ver. Aztán dübörögni kezd. Elönt az adrenalin, a vér zúg a fülemben. Gyorsan a nyakához szorítom a mutató- és a középső ujjamat. A bőre hűvös. De nem hideg. Egy örökkévalóságnak tűnik, mire végre megérzek egy nyamvadt kis lüktetést az ujjaimmal. Fellélegzek.

Él.

– Hé, te! – rázogatom a keskeny vállát. Előbb gyengéden, aztán erősebben. Ha reagál, az jó jel lehet. – Hallod, amit mondok?

Felnyög.

– Ébresztő!

Újabb nyögés.

Eléje kucorodok, kezemet az álla alá teszem, óvatosan megemelem a fejét, és a látványtól megdermedek. Tudom, hogy ki ez a lány. Annyi videót meg képet láttam róla, amikor Alva után kutattam, hogy még ebben az állapotában is felismerem. A rémisztő sápadtság, a szinte vértelen ajkak és a kifordult szemek ellenére is. Borostyánszínű írisze szinte eltűnik a félig zárt szemhéjak alatt.

Ez itt Linnea hercegnő.

Hetek óta próbálkozom, hogy kapcsolatba kerüljek vele, minden rohadt hétvégén bejövök a városba, és a szerencsémben bízva idejövök a kedvenc klubjába. De soha nem volt itt. Most meg mi történik? A bulihercegnő ragadványnevű előkelőségitt fekszik eszméletlenre kokszolva egy budi padlóján. Mintha számtalan botrányának valamelyikéről olvasnám a szellemtelen főcímet. De meglehet, hogy ez lesz az utolsó, ha gyorsan segítséget nem hozok. Csak itt lenne az az átkozott mobil, akkor most egyszerűen felhívnám a mentőket, de le kellett ugyebár adni a ruhatárban. Nem érzem magam jól, ha arra gondolok, hogy magára kell hagynom. De nincs más lehetőség.

– Hozok segítséget, rendben? Próbálj addig ébren maradni! – (és nem meghalni, teszem hozzá gondolatban). Átsuhan a fejemen, hogy az ő halála tragikusabb lenne, mint bármely más emberé, de gyorsan el is hessentem. Aztán felegyenesedek, de egy alig hallható „ne”-től megdermedek.

– Ne menj – a hangja erőtlen susogás, amit valami olyan nesz kísér, ami egyértelműen nem tőle származik. Valami morgás. Vagy zümmögés.

Mi lehet az? Honnan jön a hang?

Olyan, mint egy… mint egy mobil. De az nem lehet. A KRONÁ-ban szigorú mobiltilalom van. És a bejáratnál ott a táskaellenőrzés meg a fémdetektoros kapu – ide lehetetlen telefont becsempészni. Mondjuk, egyáltalán nem csodálnám, ha a királyi család tagjaival kivételt tennének.

A tekintetemmel sebesen pásztázom a környezetet, és megakad egy borítéknál nem nagyobb, bézs színű kistáskán. Kinyitva hever a combja mellett, a zümmögés egyértelműen ebből jön. Belenyúlok, és hitetlenkedve bámulom: tényleg egy telefont tartok a kezemben. A kijelzőn pedig nem másnak, mint magának Maximilian hercegnek, Skønia trónörökösének a képe jelenik meg, amint kitartóan próbálja elérni a húgát.

Mit csináljak?

Felvegyem?

Dehogy.

Ő királyi felsége várni fog egy kicsit. A hercegnőnek ugyanis nem királyi, hanem orvosi segítségre van sürgősen szüksége. Tehát azt teszem, amit bárki más esetében is tennék: kinyomom, és hívom a 112-t. A második csengetésre beleszól egy nő, megkérdezi, miféle sürgős esetet akarok jelenteni. Linneára nézek, aztán a kis tükörre és a vécé fedelén heverő arany csövecskére. A helyzet egyértelmű.

– Egy fiatal lány túladagolta a kokaint. Vérzik… vérzik az orra.

Valahogy ösztönösen nem árultam el, hogy Linnea hercegnőről van szó. Nem tudom megmagyarázni, miért.

– A KRONA női mosdójában van. Ez egy… ez egy klub Kronsted kikötője mellett – egészítem ki. A címet is tudnom kéne, de valamiért az istennek sem jut az eszembe. A francba.

Szerencsémre nem is kell tudnom, a nő a telefonban nem firtatja.

– Lélegzik? – kérdi ehelyett nyugodt hangon.

Belém szorul az „igen”, amikor ránézek Linnea lehunyt szemére. Egy perce még nyitva volt valamennyire a szeme, és meg is szólalt. De most teljesen élettelennek látszik.

Jaj, ne.

Ujjamat az orra alá tartom… semmi. Se hőáramlás, se légzés.

Úristen, csak ezt ne.

Reszkető ujjakkal próbálok pulzust találni, előbb a nyakán. Aztán a csuklóján. Semmi. És megint semmi.

– Már nem lélegzik – lihegem a telefonba. – És nem… nem érzem a pulzusát sem!

– Már úton van a mentő. Mondja, csinált már valaha újraélesztést?

– Nem, soha.

– Akkor hangosítsa ki a telefont, helyezze maga mellé, és kövesse az utasításaimat.

Összeszorul a torkom. Készülődik a bénító pánik. Mély lélegzéssel űzöm el, kihangosítom a telefont és leteszem a vécéfedélre, hogy mindkét kezem szabad legyen. A fülke éppen akkora, hogy a hercegnőt fekve kinyújtóztathatom benne.

– Mit csináljak? – kérdezem reszkető hangon.

– Tegye a két öklét egymás fölé a mellkasa közepére.

Megteszem.

– Rendben, és most?

– Most végezzen kinyújtott karral gyors nyomásokat merőlegesen a mellkasra.

– Milyen sűrűn?

– Percenként százat-százhúszat.

– Percenként…? – kérdezek vissza bizonytalanul, pedig az utasítás világos volt és egyértelmű. De teljesen elvesztettem az időérzékemet. Honnan tudnám, meddig tart egy perc?

– Kezdje csak el. Nem hibázhatja el. Amilyen erősen csak tudja.

Na jó. Nem gondolkodni, csak csinálni, mondom magamnak. Aztán kezdem a számolást, és nyomom a mellkast:

– Egy, kettő, három, négy…

És nyomom, és nyomom, és nyomom…

– Öt, hat, hét és nyolc…

Nyomom, nyomom, nyomom, nyomom. És megint és újra. A nő tovább beszél hozzám, elmondja, hogy milyen jól csinálom, hogy a szívmasszázs miatt vér jut az agyba, és ezzel biztosítva van az agy oxigénellátása, meg hogy a mentősök mindjárt ideérnek. Beszél és beszél, megnyugtató kitartással. De az erőm lassan elfogy, eddig csak lihegtem, de most már csak kapkodom a levegőt.

– Van a közelében valaki, aki leválthatja? – kérdezi a nő.

– Senki… senki józan – válaszolom zihálva.

– Akkor tartson ki. A mentőcsapat bármelyik pillanatban odaérhet.

Tehát nem veszek tudomást a karomban égő fájdalomról, folytatom a nyomkodást. Valóságos örökkévalóság, mire megjönnek a mentők. Amikor felvált egy mentősnő meg a segédje, érzem, hogy teljesen elzsibbadt a karom. Helyet adok nekik, gyorsan kilépek a fülkéből. Vadul dübörgő szívvel fohászkodom az Univerzumhoz. Könyörgök, ne haljon meg! Könyörgök, ne haljon meg! Könyörgök, ne haljon meg!

– De hiszen ez Linnea hercegnő – hallom a fiatalember hangját. És aztán minden nagyon gyorsan történik. Linneára szinte azonnal felkerül egy lélegeztetőmaszk, és hordágyon kiviszik a mosdóból. Nem töprengek sokat, összeszedem a táskáinkat, a mobilját és a cipőjét. A kokót otthagyom, sietve indulok utánuk. A klub hátsó bejáratánál pár dolgozó jön szembe. Van, aki dermedten megáll, de a legtöbb rezzenetlenül továbbmegy. Lehet, hogy itt mindennaposak az efféle események.

Nem ismerem Linneát, ki tudja, akarná-e, hogy vele maradjak. De valahogy helyénvalónak érzem, hogy ne hagyjam magára, még ha jó kezekben van is. Valamiért felelősnek érzem magam érte. Nem tudok hazamenni úgy, hogy ne tudjam meg, rendbe jön-e. Így aztán, amikor megkérdezik, hogy ismerem-e, azt mondom, hogy a barátnője vagyok, és beszállok a mentőautóba.

Szinte el sem indulunk, máris rezegni kezd a hercegnő mobilja. Még a kezemben van, a kijelzőre meredek, látom, hogy megint Maximilian herceg az. Most már felveszem.

2 MAXIMILIAN

Felség?

Családunk biztonsági főnöknőjét, Thorát pillantom meg a szemem sarkából. Az óta a bizonyos, hat héttel korábbi eset óta úgy ragad rám, mint a bogáncs. Anyám és a tanácsadói javaslatára, kiegészítő felügyelőként. Mintha Nella és Filip nem volna elég testőrségnek. A palota nyilván nem bízik abban, hogy tanultam a hibámból. Pedig azt a huszonötödik születésnapi partit – Karimnak, a legjobb barátomnak az ajándékát – inkább éreztem felszabadulásnak, mint hibának. Az a bizonyos tiltott gyümölcs, amelytől megszületésem óta óvni próbáltak.

– A gépkocsi előállt – jelenti Thora. Hangjában felfedezem az anyám megfellebbezhetetlen utasításának visszhangját: gondoskodjon arról, hogy Linn meg én még két óra előtt visszatérjünk a palotába. Mintha valami titkos informátortól hallotta volna, hogy kettő után vadul be igazán a buli a KRONÁ-ban. Legalábbis azok számára, akik lent a táncparketten vitetik magukat a DJ elektronikus zenéjének hullámaival – míg én irigykedve nézek le rájuk a VIPpáholyomból. Le az izzadt, egymáshoz dörgölődző testekre.

– Köszönöm, Thora – a fényvisszaverős üvegen keresztül próbálom a tekintetemmel megtalálni a húgomat. Sejtelmem sincs, hogy léphetett meg Linn megint az őrkutyáinktól. Legkedvesebb szórakozása, hogy elvegyül az „egyszerű nép” között. Mintha közéjük tartozna. Legalábbis úgy tesz, mintha. Mindenesetre fel fog tűnni a hiánya, ha pillanatokon belül fel nem bukkan itt a VIP-páholyban. Ami nem is csak egy páholy, hanem gyakorlatilag az egész emelet. Egy magánklub az eredeti klub fölött, csupa celebbel, és mindenki mással, aki megengedheti magának, hogy havi húszezer koronát leperkáljon. Ami talán arra a „véletlen” fotóra vezethető vissza, amit a nyitópartin rólam készítettek. Karim új klubjának ilyenfajta ingyenreklámjáért nem lelkesedett a palota, egyáltalán nem. Hogyan is engedheti meg magának a trónörökös, hogy a barátja vállalkozását nyilvánosan támogassa?!

Közben végigmustráltam a klub egész közönségét, a klub minden szögletét – a húgom sehol. Néztem a kör alakú bárnál, a táncparketten, a páholyokban – semmi.

Visszafordulok, reménykedve, hogy időközben visszaért, és Thora aggodalmasan figyelő tekintetébe ütközöm. Úgy látszik, utánam jött.

– Valami gond van, királyi felség?

– Csak megkeresem a húgomat, és mehetünk.

Blöffölök, hogy Linn-nek még egy kis időt nyerjek. Thora azonban sajnos száz méterről megszimatolja az effajta sumákolást. Szigorú vonallá húzza össze a szemöldökét, és olyat sóhajt, hogy a mellkasa szemmel láthatóan megemelkedik. Nadrágkosztümjének laza esése ellenére is látszik, hogy minden izma megfeszül. Kigyúrt egynyolcvanas nő, riadókészültségben. Magassarkúban. Ha nem lennék egy fejjel magasabb, még én is megijednék tőle.

– Mikor látta királyi fenséged ő királyi fenségét?

Hogy Thora el nem röhögi magát, amikor egy mondaton belül kétszer is elsüti a hivatalos megszólítást, azon még mindig csodálkozom. Már többször felajánlottam neki, hogy hagyja a csudába. Főképp, ha egymás közt vagyunk. Hiszen mióta csak világra jöttem, Thora felügyel rám és a biztonságomra. És úgy gondolom, hogy az, aki ha a szükség úgy hozza, golyófogóként elém veti magát, igazán megérdemli, hogy a keresztnevemen szólítson. Thora azonban valószínűleg előbb harapná le a saját nyelvét, mint hogy lemondjon erről a formaságról.

Míg azon töprengek, hogy mikor is láttam utoljára a húgomat, előveszem a mobilomat a zsebemből és felhívom.

Kicseng, de aztán kinyomja.

Homlokráncolva próbálkozom újra, ezúttal foglaltat jelez.

– Kinyomott, most meg foglalt – mondom Thorának, és nem tudom megakadályozni, hogy ne legyen aggodalmas a hangom, pedig hát ezer oka lehet annak, hogy miért foglalt a vonal. Például, hogy Linn éppen telefonál.

Úgy látom, Thora egyáltalán nem gondol erre a lehetőségre. Arca elsötétül. A gallérjára erősített mikrofonon át felveszi a kapcsolatot Nellával és Filippel.

– Valamelyikőtök látja a közelben Linnea királyi hercegnőt?

Thora keze a fülében lapuló áttetsző gombhoz emelkedik. Arca eleinte koncentrált, aztán elégedetlen. Mintha nem örülne a kapott válaszoknak. A következő szavai megerősítik a sejtésemet, egyúttal felgyorsítják a szívverésemet.

– 2-es fokozat. Tudjátok, mi a teendőtök.

Nem szükséges tovább ragozni, erre megvan a protokoll. Olyan standardizált eljárás, amely vészhelyzetben egy egész sorozat biztonsági intézkedést léptet érvénybe – olyanokat, amelyekre valószínűleg nem lenne szükség. Nem csodálnám, ha Linn egy pohárral több pezsgőt ivott volna meg a kelleténél, és egyszerűen csak szeretne zavartalanul szórakozni. Ahogy a mi korunkban a többiek teszik. Csak hát itt a bökkenő: mi nem vagyunk olyanok, mint a legtöbben a mi korunkban. És erre időről időre emlékeztetni kell bennünket. Linnt gyakrabban, mint engem. Írok neki tehát egy üzenetet:

Haza kell mennünk. Bármit is csinálsz, hagyd abba és gyere ide, mielőtt Thora fejre állítja az egész kócerájt.

Várakozva nézem a kijelzőt. Egyre idegesebben látom, ahogy elsötétül. Sohasem voltam valami türelmes. Hála a nevelésemnek, amelynek során mindent megkaptam, amit csak akartam.

Megint felhívom Linnt, és örömmel, de meglepődve hallom, amint kicseng, és a harmadik csengésre fel is veszi.

– Halló?

Pontosabban: valaki felveszi. A női hang egyértelműen nem a húgomé.

– Kivel beszélek? – kérdezem idegesen.

– Sofia vagyok.

Gondolatban végignézem a húgom barátnőinek listáját. Próbálok felidézni egy Sofiát. Vagy ezt a kissé rekedt, magas hangot. Remek a memóriám, megtanították, hogyan lehet elraktározni és a kellő pillanatban előhívni a dolgokat. De itt semmi nem rémlik.

– Milyen Sofia?

– Larsson. Sofia Larsson.

Még mindig nem ugrik be semmi. Tehát nemrégen ismerkedhettek össze Linn-nel.

– Rendben van, Sofia Larsson. Adnád, kérlek, a húgomat?

– Sajnos, ez… most nem lehetséges. Eszméletét vesztette, és éppen a kórházba tartunk.

– A húgának mázlija van. Vagyis inkább egy jó védőangyala – mondja a főorvos asszony, és elnéz mellettem. A fejem automatikusan a tekintete irányába fordul, meglátom a folyosó végén, a váróteremben ülő személyt. Fiatal, sötét hajú nő. Ebből a távolságból nem tudnám megmondani, hogy barna-e vagy fekete. De valószínű, hogy ő lehet az a bizonyos Sofia Larsson.

– A barátnője újraélesztési kísérletei nélkül a húga nagy valószínűséggel belehalt volna a kokaintúladagolásba. Az a lány megmentette az életét.

Elszakítom a tekintetemet a lányról, és hitetlenkedve meredek a főorvosnő kimerült arcába.

Újraélesztés?

Kokain?

Mindenre számítottam. Alkoholmérgezésre. Keringési zavarokra. Ilyesmire.

De az a rohadt koksz? Mióta szippantja azt az átkozott cuccot?

– Eszméletre tért, és valószínűleg nem szenvedett maradandó károsodást – nyugtat meg a doktornő.

Nagyot sóhajtok, a hajamba túrok.

– Bemehetek hozzá?

– Igen. De most alszik, és ne is ébressze fel, hadd pihenjen.

– Köszönöm. Épp csak vetek rá egy pillantást. És… – bár rajtam, a testőrökön és az öt perce befutott Haakonon kívül senki sincs a közelben, alig hallhatóan folytatom. Ez is belém nevelt reflex:

– Ugye számíthatok a diszkréciójukra?

Megelőztem a kérdéssel Haakont. Családunk krízis-menedzsereként nyilván azonnal értesíteni kellett őt is. Hiszen ezt írja elő a protokoll, ő pedig eszméletlen jó a negatív tartalmú sajtómegjelenések elhárításában. Legkésőbb holnapután minden tele lesz azzal, hogy Linneát beszállították a Kronsted Klinikára. Ez elkerülhetetlen, túl sok szemtanú volt. És mindig rengeteg fontoskodó személy akad, vagy olyanok, akik gyorsan akarnak pénzhez jutni. Még Haakon sem tudja véghez vinni, hogy mindezeket az embereket felkutassa és aláírassa velük a titoktartási kötelezvényt. Már csak kármentésről lehet szó. És arról, hogyan lehetne a lehető legjobban kijönni az ügyből.

Kármentés.

Kijönni az ügyből.

A francba, már úgy fogalmazok, mint az anyám. Pedig most egyedül Linn gyógyulása a fontos. Meg persze, hogy a jövőben messze elkerülje a kokszot.

– Ne aggódjon, királyi felség – a doktornő egészen sötét szeme határozottan pillant rám. – A kórházi személyzetet köti a hallgatási kötelezettség.

– Ennek ellenére minden olyan személlyel beszélnem kell, akik… érintettek az ügyben – Haakon, mintha csak a fellépésére várt volna, mellém lép és kezet nyújt a doktornőnek.

– Eklund. A skøniai királyi család válságmenedzsere.

A másik kezében a kötelező irattáskája, amelyben két dolog lapul: egy halom jogilag kifogástalan hallgatási kötelezettségvállalás és egy rakat csekk. Csak hogy olajozottabban menjenek a dolgok. Nem emlékszem, hogy valaha láttam volna Haakont az irattáska nélkül. Persze, ennek az is oka lehet, hogy kizárólag ilyen alkalmakkor futok össze vele.

Elfordulok és hagyom, hogy tegye a dolgát, én pedig indulok befelé Linnhez.

Nem nehéz megtalálni a szobáját. Egyetlen más szobát sem őriz két testőr. Nella csendesen kinyitja az ajtót, amely mögött a húgom alszik. A szoba első része sárgásan félhomályos. Hátul csak körvonalak láthatók, talán egy ülőgarnitúra meg egy asztal négy székkel. Tekintetem visszatér a húgomra: nézem a kanülöket a kézfejében és a karjában. Infúziókat kap. További vezetékek egy monitorral kapcsolják össze, amely mutatja az életfunkcióit: szívműködést, vérnyomást. Testhőmérsékletet. Oxigéntelítettséget.

A barátnője újjáélesztési segítsége nélkül megölte volna a kokain.

Végigszalad rajtam a hideg, majd hevesen összerázkódom. Csak most tudatosulnak bennem a doktornő szavai. Linn meghalt volna, ha nincs ott ez a nő. Halott. Rázom a fejemet, megpróbálom lerázni ezeket a szörnyű gondolatokat.

– Hát te meg mit műveltél? – suttogom és közelebb lépek az ágyához, megsimogatom az arcát. Finoman, óvatosan. Ettől pislogni kezd, nyílik a szeme. Basszus! Nem akartam felébreszteni. Rossz lelkiismeretem támad. De ahogy Linn kimerülten rám néz a félig felemelkedő szemhéjai alól, felülkerekedik a megkönnyebbülés. Életben van, jelenik meg a fejemben. Mintha a kijelzők valami mást mutattak volna.

– Szia, hugica – megpróbálok mosolyogni, de csak félig sikerül.

– Szia, bratyesz – feleli erőtlenül, és körülnéz. Az arca zavarról árulkodik, dezorientált. – Hol… mi…?

– Kórházban vagy, Linn. De már jól vagy. És minden rendben lesz. Ne aggódj.

Persze semmi sem jó, és minden okunk megvan az aggodalomra, de nem lenne most szerencsés egy olyan eseményre emlékeztetni, amelyre szemlátomást nem képes – vagy nem akar. Hiszen ez túlerőltetné. És ugyebár a stressz nem éppen az, amit az orvos rendelt neki. Hanem inkább az ellenkezőjét: nyugalmat.

– Aludj – mondom neki halkan. – Később beszélünk.

– Anya itt van?

– Nincs. – Nem árulom el neki, hogy anyánk miatta két nappal hamarabb tér vissza Luxemburgból, ahol hivatalos tárgyalásokon vett részt, mert Linn úgysem érzékelné. – Csukd be a szemed, pihenésre van szükséged.

– Mondd, Maxi… nagy szarban vagyok?

De még mekkorában, mondanám a szívem szerint, és még megkérdezném, hogy úgy mégis mi a büdös nyavalyát gondolt. De lágy hangon csak ennyit mondok:

– Csak a szokásos.

Elég ideje lesz még szemrehányásokra és hegyi beszédekre. Ráadásul ezt a szerepet boldogan átengedem drága anyámnak.

– És hol van… az a nő?

Sofiáról beszél vajon?

– Milyen nő?

– Volt ott egy… egy nő… Segített.

Úgy tűnik, még sincs teljes filmszakadás a fejében, ha legalább erre a Sofia Larssonra emlékszik. És persze szeretném kikérdezni Linnt, de összeszedem magam. Már így is túl sokáig vontam el a figyelmét a pihenésről.

– Majd holnap mesélsz arról a nőről, jó?

Bólint.

– Maradnál… még egy… kicsit?

– Hát persze.

Leülök az ágya szélére, egy kicsit felhúzom a takarót a válláig, nehogy fázzon.

– Csak azt ne várd, hogy esti mesét mondjak.

Erre a viccre rendszeresen kapok valami csípős választ. De nem most. Megfogom a kezét és tartom egészen addig, amíg be nem csukódik a szeme. Nem tart soká. Amikor mélyen, egyenletesen kezd lélegezni, elengedem a kezét, és kiosonok a szobából.

– Hogy van ő királyi fensége? – kérdezi Thora, aki, úgy látszik, itt várt az ajtóban. Ő is, Nella is aggódó tekintettel néznek rám.

– A körülményekhez képest jól.

Hallom, amint mindketten megkönnyebbülten nagyot sóhajtanak, nekem meg hirtelen átvillan a fejemen a lány neve. Sofia Larsson. Linn védőangyala. Az életmentő.

– Még valakinek köszönetet kell mondanom – mondom nekik és elindulok a váróterem felé.

Tartalom

Kedves Olvasó

Playlist

1. Sofia

2. Maximilian

3. Sofia

4. Maximilian

5. Sofia

6. Maximilian

7. Sofia

8. Sofia

9. Maximilian

10. Maximilian

11. Sofia

12. Maximilian

13. Sofia

14. Sofia

15. Maximilian

16. Sofia

17. Sofia

18. Sofia

19. Maximilian

20. Sofia

21. Sofia

22. Sofia

23. Maximilian

24. Sofia

25. Sofia

26. Maximilian

27. Maximilian

28. Sofia

29. Maximilian

30. Maximilian

31. Sofia

32. Sofia

33. Sofia

34. Sofia

35. Maximilian

36. Sofia

37. Sofia

38. Maximilian

39. Sofia

40. Maximilian

41. Sofia

42. Maximilian

43. Sofia

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Szerkesztette Bárdos Zsuzsa

A szöveget gondozta Varga Anita

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Szalkai Diána

Tördelte Kaposvári Franciska

ISBN 978 963 604 656 9

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Courier Prime – SIL Open Font License

Dancing Script – SIL Open Font License

Figtree – SIL Open Font License

Noto Emoji – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License