Anchee Min

Az utolsó

császárné

Kossuth Kiadó

Tartalom

BEVEZETŐ

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

UTÓSZÓ

Impresszum

Anton Muellernek
kiváló szerkesztői munkájáért,
továbbá Sandra Dijkstrának,
aki mindvégig mellettem állt

A könyv szereplőinek ihletői valós személyek. Az események bemutatásánál igyekeztem a lehető leghűségesebben követni a történelmi eseményeket. A különféle dekrétumok, ediktumok és újságcikkek az eredeti dokumentumok fordításai. Ahol értelmezésbeli különbségek mutatkoztak, a kutatásaim eredményeire alapoztam, és átfogó szemléletmódra törekedtem.

A Szerző

A Ce-hszivel való kapcsolatom 1902-ben kezdődött, és egészen a haláláig tartott. Rendkívül alapos nyilvántartást vezettem a császárnéhoz kötődő titkos szövetségemről és mindazokról, akik a különféle feljegyzések és üzenetek birtokában voltak, amelyeket őfelsége hozzám intézett – ám sajnálatos módon valamennyi kéziratot és papírt elveszítettem.

SIR EDMUND BACKHOUSE, a China Under the Empress Dowager (Kína az özvegy anyacsászárné idején) (1910) és az Annals and Memoirs of the Court of Peking (Krónikák és visszaemlékezések a pekingi udvarból) (1914) című művek társszerzője

1974-ben, Oxford szégyenére és a világ különböző pontjain élő sinológusok megrökönyödésére, Backhouse-ra rásütötték a csaló bélyegét. S bár a szélhámost leleplezték, a hamisnak ítélt iratanyag továbbra is sziklaszilárdan tovább élt.

STERLING SEAGRAVE: Dragon Lady: The Life and Legend of the Last Empress of China (Sárkánynő: Kína utolsó császárnéjának élete és legendája) (1992)

Egy ősi kínai jóslat szerint: „Kína vesztét egy nő okozza majd.” A prófécia beteljesülni látszik.

DR. GEORGE ERNEST MORRISON, a londoni The Times kínai tudósítója 1892–1912 között

[Ce-hszi] adakozónak és takarékosnak állította be magát; jelleme makulátlannak tűnt.

CHARLES DENBY, amerikai követ Kínában, 1898

A színtiszta ördögi ármánykodás nagymestere volt.

Részlet egy kínai tankönyvből, amely 1949–1991 között folyamatosan kapható volt

BEVEZETŐ

A JEHONALA CSALÁD egyik lánya, a gyönyörű, tizenhét éves Orchidea, 1852-ben Pekingbe utazott, hogy részt vegyen a császári feleségek kiválasztási folyamatában. Az egykor tekintélyes, ám elszegényedett mandzsu család sarja, a későbbi Ce-hszi, akit lányként Orchideának neveztek, annak a sok száz ágyasnak az egyike lett, akinek az volt a feladata, hogy fiúgyermeket szüljön a császárnak.

A Tiltott Város eunuchok ezreitől hemzsegő, fallal körülvett palotákból és kertekből álló, hatalmas komplexum volt Peking központjában. A Csing-dinasztia egyre gyengült, az elszigetelt udvarban erős idegengyűlölet uralkodott. Kína néhány évtizeddel korábban elveszítette az első ópiumháborút, és minden erejével azért küzdött, hogy védelmi pozícióit és diplomáciai kapcsolatait megerősítse. A Tiltott Város falain belül azonban egy-egy rossz lépés gyakorta végzetes következményekkel járt.

Orchidea egy volt a sok száz nő közül, aki igyekezett felhívni magára a császár figyelmét, és hamar rájött, hogy a kezébe kell vennie az irányítást. Miután kitanulta a férfiaknak való örömszerzés művészetét, azon igyekezett, hogy elcsábítsa a császárt. Hszien-feng nyughatatlan ember hírében állt, azonban szerelmük eleinte szenvedéllyel és őszinteséggel volt tele. Orchidea hamar teherbe esett, és az a szerencse érte, hogy ő szülte meg az uralkodó egyetlen fiát és örökösét. Hiába emelkedett azonban császárnéi rangra, továbbra is küzdenie kellett azért, hogy megtartsa pozícióját. Orchidea fia a császár tiszteletbeli feleségének, Nuharunak a felügyelete alatt állt. Miután a császárnak újabb és újabb szeretői lettek, Orchidea szüntelenül azon igyekezett, hogy gyermeke megfelelő nevelésben részesüljön.

1860-ban az angol, a francia, majd az orosz megszállást követően, melyet Peking megszállása követett, a kínai udvar száműzetésbe kényszerült, és a nagy fal mögött elterülő, csengtői nyári rezidenciába költözött. Az uralkodó egészségi állapota egyre romlott, és a béketárgyalások tekintetében is megalázó feltételekkel kellett számolni. Hszien-feng halálát követően palotaforradalom tört ki, amelyet Orchidea sógora, Kung herceg és Ronglu tábornok segítségével sikeresen elfojtott. A jóképű Ronglu romantikus érzéseket ébresztett a még mindig fiatal Orchidea szívében, új hatalmi pozíciójában azonban kevés hely jutott a magánéletnek. Orchidea császárné, Nuharu császárné társrégenseként, a fia nagykorúságáig tartó, hosszú, viharos, az új évszázadba is átnyúló uralkodás küszöbén állt.

1.

ANYA CSUKOTT SZEMMEL hunyt el. A következő pillanatban azonban felnyílt a szemhéja és úgy maradt.

– Felség, próbálja meg lezárni az elhunyt szemhéját – kért meg Szun Pao-tien doktor.

Remegő kézzel igyekeztem követni az orvos utasítását.

Zsung, a húgom, azt mondta, hogy anya már nem tudott megvárni, ugyanakkor az audienciát sem szerette volna megzavarni.

„Lehetőleg ne okozz gondot másoknak!” – ez volt a filozófiája. Biztos csalódott lett volna, ha tudja, valaki másnak kell lezárnia a szemét. Azon bosszankodtam, bárcsak figyelmen kívül hagytam volna Nuharu döntését, és elhoztam volna a fiamat, hogy végső búcsút vehessen a nagyanyjától. „Mit számít most, hogy Tung-cse Kína uralkodója? Ő mindenekelőtt az anyám unokája” – érvelhettem volna.

Bátyámhoz, Kuej Hszianghoz fordultam, és megkérdeztem tőle, hogy anyám üzent-e nekem valamit.

– Igen. Azt, hogy „minden rendben van” – felelte Kuej Hsziang, és átment az ágy másik oldalára.

Eleredtek a könnyeim.

– Milyen temetési szertartásra gondoltál? – kérdezte Zsung.

– Egyelőre képtelen vagyok ezen gondolkozni. Majd később megbeszéljük – feleltem.

– Nem, Orchidea – tiltakozott Zsung. – Amint kiteszed innen a lábad, képtelenség lesz felvenni veled a kapcsolatot. Tudni szeretném, mik a szándékaid. Anya hasonló tiszteletet érdemel, mint a nagycsászárné, Csin úrnő.

– Boldog lennék, ha egyszerű igent mondhatnék, de nem tehetem. Több millió szempár figyel bennünket, Zsung. Példamutatóan kell viselkednünk.

– De hiszen te vagy Kína császárnéja, Orchidea! – fakadt ki Zsung.

– Zsung, kérlek! Anya biztos megértené.

– Nem, nem értené meg, mert én sem értem. Borzalmas lány vagy, önző és szívtelen!

– Bocsássanak meg – szólalt meg Szun Pao-tien doktor. – Megkérhetném őfelségét, hogy legyen szíves az édesanyja szemhéjára koncentrálni? Mindörökre nyitva marad, ha most nem fogja le rendesen.

– Rendben, doktor úr.

– Erősen és kitartóan, és kérem, ne mozdítsa el a kezét! – utasított az orvos.

– Anya, én vagyok az, Orchidea – suttogtam sírva.

Képtelen voltam felfogni, hogy már nem él, főleg, hogy ujjaim még meleg, bársonyos bőrét tapintották. Amióta a Tiltott Városban éltem, anyámnak térdre kellett ereszkednie előttem, amikor látogatóba jött. Ő azonban mindig betartotta az etikettet. „Megérdemled a neked járó tiszteletet, hiszen Kína császárnéja vagy” – mondta.

Folyamatosan az eunuchok és az udvarhölgyek gyűrűjében léteztem, alig volt magánéletem. Erősen kétlem, hogy anyám hallotta a szavaimat onnan, ahová ültették, nagyjából három méterre tőlem. Őt azonban ez szemmel láthatóan nem zavarta. Úgy tett, mintha jól hallana, viszont olyan kérdésekre válaszolt, amelyeket fel sem tettem.

– Most finoman engedje el a szemhéját – szólalt meg doktor Szun Pao-tien.

Anyám szeme immár csukva maradt. Olybá tűnt, mintha eltűntek volna a ráncai, arca békét sugárzott. Szinte hallottam, ahogy énekli:

Én vagyok a hegy mögötted.

Kitörsz, hogy szabadon folyhass,

akár az éneklő folyó.

Én csak nézlek, boldogan,

s édes emléked

mindent betölt.

A fiam miatt erősnek kellett maradnom. A hétéves Tung-cse 1861-ben lépett trónra, s immár két éve ő volt császár. Az országban káosz uralkodott. Az idegenek továbbra is hatalmat követeltek magunknak Kínában, különösen a kikötővárosokat illetően. A tajping felkelés az ország belseje felé terjeszkedett, a parasztlázadás tartományról tartományra terjedt. Tung-csét nagyon megviselte az apja korai halála. Én pedig egyfolytában azért küzdöttem, hogy a legjobb belátásom szerint nevelhessem: úgy, ahogy a szüleim annak idején engem.

„Szerencsés nő vagyok” – mondogatta anyám sokszor, és én elhittem neki, amikor azt állította, hogy az égadta világon semmit nem bánt meg. Megvalósult az álma, hiszen mindkét lánya uralkodói családba házasodott, a fia pedig magas rangú birodalmi miniszter volt. „1852-ben gyakorlatilag koldusok voltunk – emlékeztetett rá bennünket sokszor. – Sosem felejtem el azt a délutánt, amikor a szolgák otthagyták apád koporsóját a Nagy-csatornánál.”

Bennem is örökre megmaradt annak a meleg nyári napnak az emléke, az apám oszlásnak indult holttestéből áradó szaggal együtt. Sosem láttam még olyan szomorú arckifejezést, mint amilyen anyámé volt akkor, amikor kénytelen volt eladni az utolsó tulajdonát, egy jáde hajtűt.

Hszien-feng császár tiszteletbeli felesége, Nuharu császárné feladata volt anyám temetésének megszervezése. Ez nagy megtiszteltetés volt a családomra nézve. Elkötelezett buddhista lévén Nuharu pedig figyelmen kívül hagyta a hagyományt és elfogadta a meghívásomat.

A talpig fehér selyembe öltözött Nuharu maga volt a kellem. Óvatosan követtem őt, nehogy rálépjek a hosszú uszályára. Éneklő tibeti lámák, taoista és buddhista szerzetesek haladtak a nyomunkban, ahogy végigsétáltunk a Tiltott Városon. Különféle rituálékat adtunk elő minden egyes kapunál és teremben.

Ahogy Nuharu mellett álltam, megállapítottam, hogy idővel végül csak sikerült valamiféle harmóniára lelnünk. Amikor fiatal lányokként a Tiltott Városba kerültünk, szembeötlőek voltak a kettőnk közötti különbségek. Nuharu elegáns volt, megbízható és királyi vérből való, így őt választották a császár tiszteletbeli feleségének, azaz császárnénak, engem pedig, aki mindössze annyit mondhatott el magáról, hogy egy vidéki, azonban jó családból származik, harmadrangú ágyasnak. Amikor Hszien-feng császár szívét meghódítottam, a közöttünk lévő különbségek konfliktushoz vezettek. Később pedig, amikor világra hoztam a császár egyetlen fiát és örökösét, rangbeli felemelkedésem csak még tovább rontott a helyzeten. Ám az idegenek támadása, férjünk csengtői száműzetésben való halála, valamint a palotaforradalom okozta válsághelyzet következtében kénytelenek voltunk együttműködni.

A Nuharuval való kapcsolatomat a következő években leginkább azzal a mondással tudnám jellemezni, hogy: „A kút vize nem zavarja a folyó vizét.” A túlélés érdekében tehát kénytelenek voltunk támogatni egymást, bár olykor ez lehetetlennek tűnt, főleg, amikor Tung-cséról volt szó. Mint tiszteletbeli feleség, őt illette a fiam nevelésének és oktatásának irányítása, és ez fájt nekem. A Tung-cse nevelési irányelveit illető nézeteltéréseink a fiam trónra lépését követőn megszűntek, keserűségem mégis tovább mérgezte a viszonyunkat, mert úgy éreztem, bizonyos értelemben rossz irányba terelte gyermekemet.

Nuharu a buddhizmusban lelt menedékre, engem azonban sötét árnyként követett békétlenségem. A szellemem unos-untalan kiszökött az akaratom karmaiból. Hiába olvastam el A birodalmi özvegy helyes viselkedése című könyvet, amelyet Nuharu küldött, mégsem hozta meg számomra a kívánt nyugalmat. Elvégre én a Vuhuból, „a fényűző vízinövények tavából” fakadtam, ezért képtelen voltam másmilyenné válni, hiába próbálkoztam vele egy életen át.

„Orchidea, tanulj meg úgy viselkedni, mint a puhafa! – mondogatta anyám fiatal lánykoromban. – A puha tömbökből faragják ki a Buddha- és az istenség-szobrokat. A keményfából azonban koporsót készítenek.”

A szobámban volt egy rajzasztal, tintával, frissen kevert festékkel, ecsetekkel és rizspapírral. A napi audiencia után mindig ott dolgoztam.

A festmények a fiam számára készültek, ajándékok voltak a nevében, afféle „követek”, amelyek helyette „szóltak” egy-egy kellemetlen helyzetben. Kína ugyanis rákényszerült, hogy az idegen hatalmak által ránk erőltetett, úgynevezett háborús kompenzációk tekintetében folyamatosan fizetési haladékért esedezzen. A festmények a földadók miatt táplált neheztelések enyhítésére is szolgáltak a fiammal szemben. A különféle államok kormányzói üzeneteket küldözgettek nekünk, amelyekben az állt, hogy a lakosság szegény és fizetésképtelen.

„A birodalmi kincstár már jó ideje üres – panaszkodtam a fiam nevében kiállított dekrétumokban. – A begyűjtött adók az idegen hatalmak zsebébe vándoroltak, hogy ne vessenek horgonyt a kikötőinkben.”

Kung herceg, a sógorom, is egyre panaszkodott, hogy annyi a sok adósságkövetelő levél, hogy az új külügyminisztériumban már nem tudják hol tárolni. „Az idegen flották folyamatosan azzal fenyegetőznek, hogy megszállják a vizeinket” – figyelmeztetett.

Az ötlet, hogy a festmények ajándékozásával időt, pénzt és megértő szíveket nyerjek, An Tö-hajtól, az egyik eunuchomtól származott.

An Tö-haj az első naptól kezdve a szolgálatomban állt. Akkor még csak tizenhárom éves volt, és titokban egy pohár vízzel kínált, amikor kiszáradt a torkom. Ezzel a bátor cselekedettel pedig örökre elnyerte a hűségemet és a bizalmamat.

Festményt ajándékozni briliáns ötlet volt. Alig győztem a munkát.

Kína legfontosabb katonai parancsnoka, Cseng Kuofan születésnapjára is küldtem egyet, mert érzékeltetni szerettem volna, hogy nagyra becsülöm őt, holott nem sokkal korábban – a magukat Vaskalaposoknak nevező udvari konzervatív mandzsuk nyomására – a fiam nevében megfeddtem. A Vaskalaposok nem bírták elviselni, hogy a han kínaiaknak kemény munka árán sikerült egyre nagyobb tért nyerniük. Tudatni akartam Cseng tábornokkal, hogy nem állt szándékomban megbántani őt, és hogy tisztában vagyok azzal, hogy ez nem volt szép a részemről. „A fiam, Tung-cse képtelen lenne ön nélkül kormányozni az országot” – ez volt a festményem üzenete.

Sokszor megfordult a fejemben, vajon mi tartja vissza Cseng Kuo-fan tábornokot, hogy lázadást szítson. Nem esett volna nehezére, hiszen volt pénze és hadserege. Arra jutottam, hogy csak idő kérdése az egész. Cseng egyszer majd kijelenti, hogy „ami sok, az sok”, és a fiam sorsa abban a pillanatban megpecsételődik.

Finom kalligráfiával ráírtam a nevem a képekre, az aláírás fölé pedig vörös tintába mártott pecsétet nyomtam. Különböző méretű és formájú kőpecsétjeim voltak. A pecséteket a férjemtől kaptam, és a következő feliratok álltak rajtuk: „Kína császárnéja”, „A Szent Kedvesség Császárnéja”, „A Nyugati Palota Császárnéja”. Ám én a „Ce-hszi császárné” feliratút használtam a leggyakrabban. Ezek a pecsétek a gyűjtők számára rendkívül értékesek voltak. Annak érdekében, hogy az alkotást könnyebben el lehessen adni, sokszor kihagytam az illető nevét, hacsak kifejezetten nem kérte, hogy tüntessem fel.

Tegnap An Tö-haj a tudomásomra hozta, hogy felment a képeim ára. Ez az újság némi örömmel töltött el, ugyanakkor a sok kényszerű festés helyett szívesebben töltöttem volna több időt Tung-cséval.

Aki alaposan szemügyre vette a festményeimet, láthatta a hiányosságokat. Az ecsetkezelésem elárulta, hogy híján vagyok a tapasztalatnak, ha nem épp a tehetségnek, a tintahasználatomból pedig kiderült, hogy kezdő vagyok. A rizspapírfestmény-készítésnél nem nagyon lehetett hibázni, ami azt jelentette, hogy hiába töltöttem hosszú órákat egy-egy darabbal, egy suta mozdulattal az egész képet tönkretehettem. Többhavi megfeszített munka után végül felbéreltem egy művészt, akinek az volt a feladata, hogy a hibáimat kijavítsa.

A festmények főleg tájakat és virágokat ábrázoltak. Olykor madarakat is festettem, főleg párban, amelyek egy vagy két különböző ágon ültek, mintha társalogtak volna. Őket a kép középpontjába kellett elhelyeznem. A függőleges kompozíciókon az egyik madárnak a felső ágon kellett ülnie, hogy lenézzen, míg a másik az alsó ágon foglalt helyet, és felfelé nézett.

Legtöbbet a madarak tollazatával vesződtem, melyekhez rózsaszín, narancs- és citromsárga színeket használtam leginkább. A képeknek meleg, barátságos hangulatot kellett árasztaniuk. An Tö-haj javaslatára pünkösdi rózsákat, lótuszvirágokat és krizantémokat is festettem. Az eunuch azzal hízelgett, hogy ezeknek az ábrázolásában ügyes vagyok, de tudtam, hogy csak azért mondja, mert könnyebb őket eladni.

A mesteremtől megtanultam, hogy a pecséttel elfedhetem a hibákat. S miután elég sok hibát követtem el, jó sok pecsétet nyomtam a képeimre. Ha elégedetlen voltam, és újra akartam kezdeni egy képet, An Tö-haj emlékeztetett rá, hogy mindenekelőtt a mennyiségre kell törekednem. Mesterem segített érdekesebbé varázsolni a pecséteket, és akkor is mindig kitalált valamit, ha egy képről úgy gondoltam, hogy menthetetlen.

A mesterem többnyire a háttérben tevékenykedett, leveleket és ágakat festett az elrontott részekre, és hangsúlyosabbá varázsolta a madaraimat és a virágaimat. Talán sokan azt gondolják, megalázó volt számomra, hogy belejavítgatott a munkámba, ám éppen ellenkezőleg! Ő teremtette meg a harmóniát az alkotásban. Művészi látásmódja a legrosszabb képeimet is megmentette, és igyekezett helyrehozni a hibáimat.

Festés közben gyakorta a fiam körül forogtak a gondolataim, főleg esténként koncentráltam nehezen, amikor elképzeltem Tung-cse arcát, amint az ágyban fekszik, és arra gondoltam, vajon mit álmodhat. Amikor már-már elviselhetetlenné vált a hiánya, letettem az ecsetet, és a palotájába siettem, amely négyudvarnyira volt az enyémtől. Túl türelmetlen voltam ahhoz, semhogy megvártam volna, hogy An Tö-haj meggyújtsa a lámpákat: csak futottam a sötétben, összevissza bukdácsoltam, és lehorzsoltam a lábam a falak és boltívek között, míg végre a kisfiam ágyához nem értem. Ellenőriztem alvó fiam légzését és tintás kezemmel megsimogattam az arcát. Amikor a szolga meggyújtotta a gyertyákat, egyet a fiam arcához emeltem. Gyönyörű homlokát, szemhéját, orrát és ajkát néztem, majd fölé hajoltam és megcsókoltam. Minden egyes alkalommal könnybe lábadt a szemem, amikor megállapítottam, mennyire hasonlít az apjára. Felidéztem azokat az időket, amikor Hszien-feng császár és én fülig szerelmesek voltunk egymásba. A kedvenc jelenetem az volt, amikor kedvesen azzal gyötörtem, hogy jegyezze meg a nevem.

Mindaddig Tung-cse ágyánál maradtam, amíg több eunuch kíséretében An Tö-haj értem nem jött. Mind egyikük egy-egy hatalmas piros lámpást tartott a kezében.

„A mesterem fest helyettem. Senki sem tudja majd meg, hogy nem én nyomtam rá a pecséteket a képekre” – mondtam ilyenkor An Tö-hajnak.

„De ön tudni fogja!” – felelte ilyenkor az eunuch csendesen, majd visszakísért a palotámba.

2.

AHELYETT, HOGY MESÉT olvastam volna Tung-cse fiamnak palotám valamely árnyas zugában, két fontos ember halálos ítéletét kellett aláírnom. 1863. augusztus 31-e volt, és egyfolytában az járt az eszemben, milyen fájdalmat okozok a családjuknak.

Egyikük Ho Kuj-csing, Csöcsiang tartomány kormányzója, a férjem régi jó barátja volt. Amikor először találkoztam vele, még fiatal volt, és akkor kapta meg a legmagasabb közszolgálati rangot. Férjem oldalán én is részt vettem a ceremónián, aki a legkimagaslóbb eredményt elérő személynek járó jinshi címet adományozta neki.

Ho alázatos férfiként élt az emlékezetemben. Mélyen ülő szeme és előreálló fogsora volt. A férjemet lenyűgözte hatalmas filozófiai és történelmi tudása, így először a jelentős déli város, Hangcsou polgármesterévé nevezte ki, pár évvel később pedig Csöcsiang tartomány kormányzójává. Ho ekkortájt töltötte be az ötvenedik életévét, és ő volt Közép-Kína kormányzói közül a rangidős. Katonai erényekkel is büszkélkedett: a dél-kínai birodalmi erők főparancsnoki tisztét töltötte be.

Hót azzal vádolták, hogy a tajping felkelés idején megtagadta a kötelességét, melynek következtében több tartományt elvesztettünk. Kiadta a parancsot az embereinek, hogy nyissanak tüzet a helybéliekre, miközben ő elmenekült. Elutasítottam a fellebbezését. Szemmel láthatóan semmiféle lelkiismeret-furdalás vagy bűntudat nem gyötörte, amiért több ezer családot a halálba küldött és a nyomorba taszított, miután magukra hagyta őket.