részlet

A szerzőtől korábban megjelent:
Jó kislányok kézikönyve gyilkossághoz
Jó kislányok, rossz viszonyok

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Holly Jackson: As Good, As Dead
Electric Monkey, part of Farshore
An imprint of HarperCollinsPublishers, 2021
1 London Bridge Street, London SE1 9GF
farshore.co.uk
HarperCollinsPublishers
1st Floor, Watermarque Building, Ringsend Road, Dublin 4, Ireland

Fordította Horváth M. Zsanett

Originally published in the English language by HarperCollins Publishers Ltd. under the title As Good, As Dead
Holly Jackson asserts the moral right to be acknowledged
as the author of this work.

Copyright © 2021 Holly Jackson
Translation © 2022 Horváth M. Zsanett
Translated under licence from HarperCollins Publishers Ltd.
Magyar kiadás © 2023 Kolibri Kiadó, Budapest
A Kolibri Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.
Illusztráció © Priscilla Coleman

Text design by Janene Spence

ISBN 978 963 437 995 9

Felelős kiadó Pap Zoltán
Felelős szerkesztő Garamvölgyi Katalin
A szöveget gondozta Kalocsai Judit
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi
A borítót az eredeti felhasználásával készítette Oláh Gábor

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Ez a könyv mindannyiótoké.
Köszönöm, hogy végig
kitartottatok mellettem.

Első rész

Egy

Üveges szemek, így mondják, ugye? Élettelen, üres, halott. Üveges szemek követték mostanában mindenhová, nem tágítottak, csak egy pillantásnyira voltak tőle. Megbújtak az elméje zugaiban, elkísérték az álmok világába. Az ő üveges szemei, amikor kihunyt belőlük az élet fénye. Fel-felvillantak a röpke pillantásokban és a legsötétebb árnyak közt, olykor még a tükörben is, a saját arcán.

És most is egyenesen őt nézték. Üveges szemek, egy galambtetembe zárva, ami a bejárat előtt hevert a kocsifelhajtón. Üres és élettelen, Pip csak a saját tükörképét látta bennük, amikor letérdelt és kinyújtotta a kezét. Nem azért, hogy megérintse, csupán közelebb akart kerülni hozzá.

– Kész vagy, tücsök? – szólalt meg a háta mögött az apja. Pip összerezzent, amikor a hangosan becsapódó bejárati ajtó visszhangjában egy fegyver dörrenése bujkált. Pip másik állandó társa.

– I-igen – válaszolt, és felállt, közben összeszedte magát. Lélegezz, csak lélegezz, amíg vége. – Nézd – mutatta teljesen szükségtelenül. – Egy galambtetem.

Az apja lehajolt, szemügyre vette, fekete bőre ráncokba gyűrődött a szeme körül, ahogy hunyorított, makulátlan háromrészes öltönyének nadrágja pedig megfeszült a térdén. Majd valami átsuhant az arcon, amit Pip olyan jól ismert; egy szellemes és humoros megjegyzést akart tenni, például…

– Akarsz galambpitét vacsorára? – kérdezte.

Pontosan erre számított Pip. Mostanában az apja szinte minden második mondata valami vicc volt, nagyon igyekezett, hogy mosolyra bírja őt. Pip hagyta, és felvillantott egy mosolyt.

– Csak ha patkánypüré is jár mellé – viccelődött, és végre elfordult a galambtól, és a vállára vetette bronzszínű hátizsákját.

– Hohó! – Az apja derűsen megveregette a hátát. – Az én morbid kicsi lányom. – Hirtelen megváltozott az arckifejezése, amikor rádöbbent, mit mondott, és mennyi mögöttes jelentés rejlik ezekben a hétköznapi szavakban. Pip nem menekülhetett a halál elől, még ezen a ragyogó, augusztus végi reggelen sem, az apjával töltött óvatlan pillanatban. Úgy tűnt, már csak ezért élt.

Az apja gyorsan túltette magát a kínos helyzeten, az ilyesmi nála mindig is múló kellemetlenségnek számított csupán, és a kocsi felé biccentett.

– Gyere, nem késhetsz el erről a találkozóról.

– Oké – bólintott Pip, és kinyitotta az ajtót, majd helyet foglalt, mert nem tudta, mi mást mondhatna még; de ahogy elhajtottak, gondolatban visszatért a galambhoz.

Nem szabadult tőle akkor sem, amikor behajtottak a Little Kilton-i vasútállomás zsúfolásig megtelt parkolójába. A nap megcsillant az ingázók autóinak során.

Az apja felsóhajtott.

– Ó, az a faszparaszt a Porschéjával már megint az én helyemre parkolt! – Faszparaszt: egy újabb kifejezés, amit Pip már bánt, hogy megtanított az apjának.

Az egyetlen szabad hely a parkoló túlsó végén volt, a kerítés mellett, amire nem láttak rá a biztonsági kamerák. Howie Bowers egykori törzshelye. Az egyik zsebében pénz, a másikban kis papírzacskók. És mire Pip észbe kapott, a biztonsági öv csatja egy ritmusra koppant Stanley Forbes cipőjével a háta mögött a betonon. Egy csapásra éjszaka lett, és Howie már nem a börtönben, hanem a narancssárga lámpafényben kuksolt, mély árnyékokkal a szemében. Stanley odalépett hozzá, és egy marék pénzre cserélte az életét, a titkát. S amikor üveges szemmel Pip felé fordult, hat lyuk tátongott a testén, ömlött belőlük a vér az ingére és a betonra, és valahogy Pip kezére. Csupa vér lett a keze, és…

– Jössz, tücsök? – Az apja nyitva tartotta neki az ajtót.

– Jövök – felelte gépiesen, és beletörölte a kezét a legjobb nadrágjába.

A londoni Marylebone állomásra tartó vonaton szintén nagy volt a tömeg, összepréselődtek az utasok, mint a szardíniák, és kínos, feszült mosollyal válaszoltak a bocsánatkérésekre, amikor egymásnak ütköztek. Túl sok kéz markolta a fémrudat, ezért Pip inkább az apja karjába kapaszkodott, hogy szilárdan megvesse a lábát. Sajnos nem sokat segített.

A vonaton kétszer is látta Charlie Greent. Először egy férfi tarkóját vélte az övének, aztán az illető elfordult, és tovább olvasta a Metrót. Másodszor egy peronon várakozó, kezében pisztolyt szorongató férfi képében. Ám amint az alak felszállt a vonatra, átrendeződtek a vonásai, tovatűnt a hasonlóság Charlie-val, a pisztoly pedig ártalmatlan esernyővé szelídült.

Már négy hónap telt el, és még mindig nem találta a rendőrség Charlie Greent. A felesége, Flora nyolc héttel ezelőtt feladta magát egy hastingsi rendőrőrsön; menekülés közben valahogy elszakadtak egymástól. Fogalma sem volt, hol lehet a férje, de az interneten keringő pletykák szerint sikerült átjutnia Franciaországba. Pip mindenesetre kitartóan kereste a férfit, de nem azért, mert azt akarta, hogy elkapják, hanem mert szüksége volt arra, hogy megtalálják Greent. És ez a különbség volt a lényeg, ezért nem térhetett vissza semmi a normális kerékvágásba.

Az apja elkapta a tekintetét.

– Ideges vagy a találkozó miatt? – kérdezte, ahogy a vonat csikorogva lassított a Marylebone-hoz közeledve. – Minden rendben lesz. Csak hallgass Rogerre, oké? Kitűnő ügyvéd, érti a dolgát.

Roger Turner az apja cégénél dolgozott, úgy hírlett, hogy ő a legjobb a rágalmazási ügyek terén. Néhány perccel később találkoztak vele, a konferenciaközpont régi, vörös téglaépülete előtt várta őket, ahol lefoglaltak egy tárgyalótermet.

– Üdv újra, Pip! – köszöntötte Roger a lányt, és kezet nyújtott. Pip vetett egy gyors pillantást a saját kezére, hogy nincs-e rajta vér, mielőtt megrázta a férfiét. – Jól telt a hétvége, Victor?

– Jól, kösz, Roger. És a mai ebédre is jutott maradék, úgyhogy a hétfő is kitűnő lesz.

– Azt hiszem, akkor jobb, ha bemegyünk. Felkészültél? – kérdezte Roger Piptől, miközben az órájára sandított, a másik kezében pedig egy fényes aktatáskát szorongatott.

Pip bólintott. Megint nedvesnek érezte a kezét, de csak az izzadság tette. Csak az izzadság.

– Minden rendben lesz, drágám – bátorította az apja, és megigazította a gallérját.

– Bizony, már több ezer közvetítést levezényeltem – vigyorgott Roger, és hátrasimította ősz haját. – Nincs mitől tartani.

– Hívj fel, ha végeztél. – Pip apja lehajolt, és puszit nyomott a lánya feje búbjára. – Este találkozunk otthon. Roger, viszlát később az irodában.

– Igen, viszlát, Victor. Csak utánad, Pip.

A 4E tárgyalóba várták őket, a legfelső emeleten. Pip kérte, hogy inkább a lépcsőn menjenek, mert ha az erőfeszítéstől kalapál a szíve, legalább nem marad kapacitása más miatt kalapálni. Legalábbis ezzel magyarázta magának, hogy miért ment futni, valahányszor úgy érezte, hogy szorít a mellkasa. Addig futott, amíg másfajta fájdalom vette át a helyét.

Felért az emeletre, az öreg Roger néhány lépéssel mögötte fújtatott. A folyosón, a 4E előtt egy elegáns férfi ácsorgott. Amikor megpillantotta őket, elmosolyodott.

– Á, ön bizonyára Pippa Fitz-Amobi – mondta. Újabb kézfogás, újabb vérfoltkeresés lopva. – Ön pedig az ügyvédje, Roger Turner. Hassan Bashir vagyok, ma én leszek az önök pártatlan közvetítője.

Elmosolyodott és feltolta a szemüvegét keskeny orrán. Kedvesnek tűnt, és olyan lelkesnek, hogy alig fért a bőrébe. Pip nem örült, hogy el kell rontania a napját, amit elkerülhetetlennek tartott.

– Örülök, hogy megismerhetem – mondta, miután megköszörülte a torkát.

– Én is. – A férfi összecsapta a tenyerét, Pip összerezzent a váratlan hangra. – Tehát, a többiek már a tárgyalóban várnak, minden készen áll. Ha nincs semmi kérdésük – Rogerre pillantott –, azt hiszem, bele is vághatunk.

– Igen. Minden rendben. – Roger megkerülte Pipet és előrement, hogy átvegye az irányítást, miközben Hassan félrelépett, és kinyitotta nekik a 4E ajtaját. Odabent csend honolt. Roger bemasírozott, közben biccentett Hassannak. Pip követte. Kihúzta magát, mély levegőt vett, majd kifújta az összeszorított fogain keresztül.

Felkészült.

Belépett a terembe, és egy fiatal férfiarc volt az első, amit meglátott. A hosszú asztal túloldalán trónolt, kiugró, szögletes arccsont, apró száj, kusza, szőke haj. Felpillantott, tekintete találkozott Pipével, a szeme sötéten és kárörvendően csillogott.

Max Hastings.

Kettő

Pipnek földbe gyökerezett a lába. Nem ő akart megállni, inkább olyan volt, mint valami ősi, szavakba nem önthető tudás – hogy egy újabb lépéssel már túl közel kerülne hozzá.

– Gyere, Pip – szólt Roger, kihúzta a széket közvetlenül Maxszel szemben, és intett a lánynak, hogy üljön le. Roger Christopher Eppsszel ült szembe, ugyanazzal az ügyvéddel, aki a bírósági tárgyalásokon Maxet képviselte. Pip utoljára a tanúk padján találkozott a férfival; akkor is ebben az öltönyben feszített, miközben éles, hőbörgő hangon vallatta őt. Pip őt is utálta, ám ez az érzés eltűnt, kioltotta a vele szemben ülő személy iránti gyűlölete. Csupán egy asztallap választotta el őket egymástól.

– Rendben, üdvözlök mindenkit! – szólalt meg vidáman Hassan, és elfoglalta a helyét az asztalfőn, a két tárgyaló fél között. – Essünk túl a bemutatkozáson. Közvetítőként az a feladatom, hogy segítsek önöknek megállapodni és olyan egyezségre jutni, amit mindkét fél kielégítőnek talál. Egyetlen célom, hogy mindenki boldog legyen, rendben? – Hassan nyilvánvalóan nem érzékelte a szobában uralkodó feszültséget. – A közvetítés célja alapvetően a pereskedés megelőzése. Rengeteg vesződséggel jár egy bírósági per, és rendkívül drága minden érintett számára, ezért mindig szerencsésebb, ha előbb megpróbálunk megegyezésre jutni, mielőtt perre kerülne sor. – Elmosolyodott, előbb Pipre, majd Maxre. Egyenlő és egyforma mosolyt kaptak. – Ha nem sikerül megegyezni, Mr. Hastings és az ügyvédje rágalmazási pert kíván indítani Fitz-Amobi kisasszony ellen egy idén május harmadikán megosztott tweet és blogbejegyzés miatt, mely állításuk szerint rágalmazó kijelentést és hangfájlt tartalmaz. – Hassan lepillantott a jegyzeteire. – Mr. Epps a felperes, Max Hastings képviseletében azt állítja, hogy a rágalmazó kijelentés különösen súlyos hatással volt az ügyfelére, mind a mentális egészsége, mind a jó hírének helyrehozhatatlan tönkretétele tekintetében. Ez pedig anyagi nehézségekhez vezetett, amiért kártérítést követel.

Pip keze ökölbe szorult az asztal alatt, egészen elfehéredett, úgy festett, mint egy őskori dinoszauruszcsont. Nem merte garantálni, hogy képes lesz végigülni és meghallgatni mindezt, kurvára fogalma sem volt, hogy képes lesz-e rá. Mindenesetre még lélegzett, és úgy döntött, megpróbálja az apja és Roger, valamint a szerencsétlen Hassan kedvéért.

Max előtt persze ott állt az az utálatos vizespalack az asztalon. Sötétkék műanyag, felpattintható gumis csőrrel. Nem először látta nála Pip; mint kiderült, egy olyan kicsiny városban, mint Little Kilton, a kocogók útvonalai gyakran összefutnak és keresztezik egymást. Pip már számított rá, hogy látni fogja Maxet, mert ő is akkor futott, amikor Pip szokott, és a lánynak az a benyomása támadt, hogy szándékosan csinálja. És mindig azzal a francos kék palackkal.

Max észrevette, hogy Pip a palackot bámulja. Odanyúlt érte, egy pattintással felnyitotta, és nagyot kortyolt belőle, jó hangosan, mintha öblögetne a vízzel. Közben le sem vette a szemét a lányról.

Hassan meglazította a nyakkendőjét.

– Tehát, Mr. Epps, ha gondolja, el is kezdheti a nyitóbeszédét.

– Hogyne – felelte Epps, és a papírjait rendezgette. A hangja ugyanolyan éles volt, mint Pip emlékeiben. – Az ügyfelemet rettenetesen megviselte a Fitz-Amobi kisasszony által május harmadikán, este közzétett rágalmazó nyilatkozat, különösen, mivel Fitz-Amobi kisasszony tekintélyes online jelenléttel rendelkezik, ami az említett időpontban több mint háromszázezer követőre rúgott. Ügyfelem egy kiemelkedően jó hírű egyetemen szerzett felsőfokú végzettséget, ami azt jelenti, hogy rendkívül vonzó jelöltnek kéne számítania a diplomás álláspiacon.

Max ismét meghúzta a vizespalackot, mintha a szürcsöléssel akarná nyomatékosítani az ügyvédje szavait.

– Az elmúlt hónapokban azonban Mr. Hastings nem talált olyan színvonalú állást, amilyet megérdemelne. Ez közvetlenül annak a karaktergyilkosságnak az eredménye, amit Fitz-Amobi kisasszony okozott a rágalmazó kijelentésével. Következésképpen ügyfelem kénytelen továbbra is otthon élni a szüleivel, mivel nem talál megfelelő munkát, ezért nem tud lakbért fizetni Londonban.

Jaj, szegény kicsi szatír! – gondolta Pip, és a tekintete is ezt az üzenetet sugározta.

– Ám nem csak az ügyfelemet érte kár – folytatta Epps. – A szülei, a Hastings házaspár szintén megszenvedték a stresszt, mi több, a közelmúltban kénytelenek voltak elhagyni az országot, és néhány hónapot a másik otthonukban, Firenzében töltöttek. A házukat éppen aznap este rongálták meg, amikor Fitz-Amobi kisasszony közzétette a rágalmazó nyilatkozatot; a családi ház homlokzatára a következő szavakat firkálta valaki: „Erőszaktevő, még elkaplak!”

– Mr. Epps – szakította félbe Roger. – Remélem, nem arra akar kilyukadni, hogy az ügyfelemnek bármi köze lett volna a vandalizmushoz. A rendőrség még csak meg sem kereste az esettel kapcsolatban.

– Dehogy, Mr. Turner – bólintott Epps. – Azért említem, mert joggal feltételezhetünk ok-okozati összefüggést Fitz-Amobi kisasszony rágalmazó megnyilvánulása és a vandalizmus között, mivel az utóbbi az internetes nyilatkozatot követő órákban történt. Ennek következtében a Hastings család nem érzi magát biztonságban a saját otthonában, ezért kénytelenek voltak biztonsági kamerákat szereltetni a házukra. Remélem, mindez kielégítő magyarázattal szolgál nem csupán a Mr. Hastings által elszenvedett pénzügyi nehézségekre, hanem arra a rendkívüli fájdalomra és szenvedésre is, amelyet családjával együtt szenvedett el Fitz-Amobi kisasszony rosszindulatú, rágalmazó kijelentése miatt.

– Rosszindulatú? – hördült fel Pip, és elöntötte a forróság. – Azt mondtam, hogy nemi erőszakot követett el, márpedig ez az igazság, szóval…

– Mr. Turner – vakkantott Epps, és megemelte a hangját. – Azt javaslom, utasítsa rendre az ügyfelét, és emlékeztesse, hogy bármilyen vádaskodó kijelentés, amit jelenleg tesz, rágalmazásnak minősülhet.

Hassan felemelte a kezét.

– Igen, igen, vegyünk mindannyian egy mély levegőt. Fitz-Amobi kisasszony, később ön is lehetőséget kap a felszólalásra. – Még jobban meglazította a nyakkendőjét.

– Semmi baj, Pip, majd én elintézem – mondta Roger halkan a lánynak.

– Emlékeztetném Fitz-Amobi kisasszonyt – folytatta Epps, rá se nézve a lányra, csak Rogert bámulta meredten –, hogy négy hónappal ezelőtt az ügyfelemet bíróság elé idézték, ahol minden vádpontban ártatlannak találták. Ami szintén azt bizonyítja, hogy a május harmadikán tett kijelentése tényleges rágalmazás.

– Mindezek ellenére – szólalt meg Roger, és a saját iratai közt lapozott –, egy állítás csak akkor lehet rágalmazó, ha tényként tálalják. Ügyfelem tweetje a következőképpen szól: „Utolsó hír Max Hastings tárgyalásáról. Nem érdekel, mit gondol az esküdtszék: bűnös”. – Megköszörülte a torkát. – Nos, a „nem érdekel” kifejezés egyértelműen szubjektív véleménynek, nem pedig ténynek minősíti az alábbi kijelentést…

– Ó, ne gyere nekem ezzel! – csattant fel Epps. – A véleményszabadságra akarsz hivatkozni? Tényleg? Na, ne röhögtess! A kijelentés egyértelműen tényként volt megfogalmazva, a hangfájl pedig valósként lett közzétéve.

– Mert valós is – szólt közbe Pip. – Meg akarja hallgatni?

– Pip, kérlek…

– Turner úr…

– Nyilvánvaló hamisítvány. – Max most először szólalt meg, őrjítő higgadtsággal, és összekulcsolta maga előtt a kezét. A tekintete a közvetítőre szegeződött. – Még csak nem is hasonlít.

– Mire, egy erőszaktevőre? – fröcsögte Pip.

– TURNER ÚR…

– Pip…

– Oké, mindenki! – Hassan felpattant a székről. – Lassítsunk egy kicsit. Mindenki kap lehetőséget, hogy elmondja a véleményét. Ne feledjék, azért vagyunk itt, hogy olyan megoldást találjunk, ami mindenki megelégedésére szolgál. Mr. Epps, elmondaná, kérem, milyen kártérítést követel az ügyfele?

Epps lehajtotta a fejét, és előhúzott egy papírlapot az irathalom aljáról.

– Különleges kártérítésként, figyelembe véve, hogy ügyfelemnek az elmúlt négy hónapban munkaviszonyban kellett volna állnia, végzettségének megfelelő pozícióban, és a pozíciójának megfelelő bérezéssel, ami havonta legalább háromezer font sterling lenne. Ez tizenkétezer font pénzügyi veszteséget jelent.

Max ismét belekortyolt a vizespalackba, és hangosan nyeldekelt. Pip legszívesebben képen törölte volna azzal a nyavalyás palackkal. Ha már vér tapad a kezéhez, legalább az övé legyen.

– Természetesen nincs az az összeg, ami felérne az ügyfelem és a családja által elszenvedett fájdalommal és lelki gyötrelmekkel. Ám úgy érezzük, hogy nyolcezer font megfelelő erre, ezzel az összeg húszezer font sterlingre emelkedik.

– Ez nevetséges! – rázta a fejét Roger. – Az ügyfelem még csak tizennyolc éves.

– Hadd fejezzem be, Mr. Turner – mondta gúnyosan Epps, és megnyalta az ujját, hogy lapozzon. – A megbeszélésünk során azonban az ügyfelem azon a véleményen volt, hogy a legnagyobb szenvedést az okozza, hogy a rágalmazó kijelentést nem vonták vissza, és nem kértek érte bocsánatot, ami valójában sokkal többet jelentene számára, mint bármilyen pénzbeli kártérítés.

– Fitz-Amobi kisasszony már hetekkel ezelőtt törölte a bejegyzést, amikor megkapták az ön eredeti felszólító levelét – közölte Roger.

– De Turner úr, kééérem – válaszolta Epps. Amikor Pip meghallotta, ahogy kimondja, hogy kééérem, az ügyvéd képét is kedve támadt beverni. – A tweet utólagos törlése nem csökkenti a korábban okozott kárt az ügyfelem jó hírében. A javaslatunk tehát a következő: Fitz-Amobi kisasszony ugyanezen a nyilvános platformon közzétesz egy nyilatkozatot, melyben visszavonja az eredeti rágalmazó kijelentést, elismeri, hogy helytelenül cselekedett, és bocsánatot kér minden sérelemért, amit a szavaival az ügyfelemnek okozott. Ezenfelül – és ez a legfontosabb vitás pont, ezért nagyon figyeljen – ebben a nyilatkozatban teljes mértékben el kell ismernie, hogy meghamisította a szóban forgó hangfelvételt, és az ügyfelem soha nem mondta ki ezeket a szavakat.

– Bekaphatja!

– Pip…

– Fitz-Amobi kisasszony – kérlelte Hassan, és úgy küzdött a nyakkendőjével, mintha az fojtogatná.

– Figyelmen kívül hagyom az ügyfele kirohanását, Mr. Turner – jelentette ki kegyesen Epps. – Ha teljesíti ezeket a követeléseket, akkor engedményt adunk a pénzbeli kártérítésből, és megfelezzük tízezer fontra.

– Rendben, ez egy jó kiindulópont – bólintott Hassan, és igyekezett visszanyerni a helyzet feletti uralmat. – Mr. Turner, szeretne válaszolni a javaslatra?

– Köszönöm – vette át a szót Roger. – A javasolt kártérítés még mindig túl magas. Ön felettébb optimista az ügyfele lehetséges foglalkoztatási helyzetével kapcsolatban. Személy szerint nem tartom különösebben kiemelkedő jelöltnek, főleg a jelenlegi álláspiacon. Az én ügyfelem még csak tizennyolc éves. Az egyetlen jövedelme a bűnügyi podcast reklámbevételeiből származik, és néhány hét múlva elkezdi az egyetemet, ahol jelentős diákhitelt fog felhalmozni. Ennek fényében a követelés egyenesen észszerűtlen.

– Rendben, legyen hétezer – javasolta Epps, mint egy piaci kufár.

– Ötezer – kontrázott Roger.

Epps Maxre pillantott, aki alig észlelhető biccentéssel válaszolt, és elterpeszkedett a széken. – Elfogadhatónak találjuk – mondta Epps –, a visszavonással és a bocsánatkéréssel együtt.

– Oké, úgy tűnik, kezdünk eljutni valahová. – Hassan arcára visszatért az óvatos mosoly. – Turner úr, Fitz-Amobi kisasszony, önöknek mi a véleményük ezekről a feltételekről?

– Nos – kezdte Roger –, azt hiszem, a…

– Nincs alku – jelentette ki Pip, és hátralökte a székét, aminek a lába fülsértően csikorgott a fényezett padlón.

– Pip – fordult hozzá Roger, mielőtt felállhatott volna a lány. – Miért nem beszéljük meg valahol, és…

– Nem vonom vissza a kijelentésemet, és nem fogok hazudni, és azt mondani, hogy hamisítvány a hangfájl. Azért neveztem erőszaktevőnek, mert egy erőszaktevő. Előbb halok meg, mint hogy bocsánatot kérjek tőled. – Kivillantotta a fogait Maxre, beleborzongott a haragba, mely körbefonta a testét.

– TURNER ÚR! Fogja vissza az ügyfelét, kérem! – Epps az asztalra csapott.

Hassan tehetetlenül gesztikulált.

Pip felállt.

– Megmondom, mi lesz, ha beperelsz engem, Max. – Szinte kiköpte a nevét, nem bírta elviselni a nyelvén. – Az én végső védekezésem az igazság. Szóval, csak rajta, indíts pert, ha mersz. Találkozunk a bíróságon. És ugye tudod, mi következik utána? Be kell majd bizonyítani, hogy igaz volt-e a kijelentésem, ami azt jelenti, hogy újra végig kell játszanunk a nemi erőszakról szóló pert. Ugyanazokkal a tanúkkal, az áldozatok vallomásaival, a bizonyítékokkal. Lehet, hogy nem a vádlottak padján fogsz ülni, de legalább örökre tudni fogja mindenki, hogy mi vagy. Egy erőszaktevő.

– Fitz-Amobi kisasszony!

– Pip…

A lány felemelte a kezét, és áthajolt az asztalon, izzó tekintete belefúródott Max szemébe. Bárcsak tűzre kapna, és a lángok martalékává válna az arca Pip szeme láttára.

– Komolyan azt hiszed, hogy másodszor is sikerülhet? Meggyőzni egy újabb tizenkét fős esküdtszéket, hogy nem vagy szörnyeteg?

Max éles pillantást vetett rá.

– Te teljesen megőrültél – acsargott.

– Lehetséges. Jobban tennéd, ha félnél.

– Na jó! – Hassan felállt, és összecsapta a tenyerét. – Esetleg tarthatnánk egy kis szünetet, némi teával és süteménnyel…

– Végeztem – közölte Pip, és vállára vette a hátizsákját, majd olyan erővel nyitotta ki az ajtót, hogy az a falnak csapódott.

– Fitz-Amobi kisasszony, kérem, jöjjön vissza! – Hassan elkeseredett hangja kiszűrődött utána a folyosóra. Lépések zaja követte. Pip megfordult. Csak Roger volt, aki menet közben gyömöszölte az aktatáskába a papírjait.

– Pip – lihegte kifulladva. – Én tényleg úgy vélem, hogy…

– Nem tárgyalok vele.

– Egy pillanat! – Epps vakkantása visszhangzott a folyosón, amint utánuk loholt. – Csak egy percet kérek – mondta, és újra lesimította ősz haját. – Még legalább egy hónapig nem indítjuk el a pert, rendben? Mindenkinek az az érdeke, hogy elkerüljük a pereskedést. Szóval, marad néhány hete végiggondolni, amikor már nem vált ki olyan heves érzelmeket a téma. – Lenézett a lányra.

– Nincs mit végiggondolnom – válaszolta Pip.

– Kérem, csak… – Epps az öltönye zsebében kotorászott, és előhúzott két elegáns, elefántcsontszínű névjegykártyát. – A névjegyem – mondta, majd átnyújtott egyet a lánynak, és egyet Rogernek. – A mobilszámom is rajta van. Gondolkodjanak egy kicsit, és ha meggondolják magukat, bármikor felhívhatnak.

– Nem fogjuk – közölte Pip, miközben vonakodva elvette az ügyvéd névjegyét, majd belegyűrte a kabátja nem használt zsebébe.

Christopher Epps egy pillanatig elnézte a lányt, összevont szemöldökkel, mintha aggódna érte. Pip állta a tekintetét; ha elfordítja, azzal hagyná, hogy a férfi győzzön.

– És ha szabad egy jótanácsot adnom – folytatta Epps. – Vagy megfogadja, vagy nem, de láttam már önpusztító embereket. A pokolba is, sokukat képviseltem már. Végül csak annyit ér el vele, hogy mindenkinek árt a környezetében, saját magának is. Ez elkerülhetetlen. Azt javaslom, forduljon vissza, mielőtt mindent elveszít.

– Igazán köszönöm az elfogulatlan tanácsát, Mr. Epps – felelte Pip. – De úgy tűnik, alábecsül engem. Kész vagyok mindent elveszíteni és tönkretenni magam, ha ezzel sikerül az ön ügyfelét is elpusztítanom. Tisztességes cserének tűnik. További szép napot, Mr. Epps.

Felvillantott egy mosolyt, negédeset és marót, aztán sarkon fordult. Felgyorsította a lépteit, a cipője egy ritmusra koppant háborgó szívével. És ott, közvetlenül a szívdobogás mögött, az izmok és inak rétegeinek mélyén hatszor eldördült egy pisztoly.

Három

A fiú rajtakapta, hogy bámulja: a szemébe hulló, sötét haját, az állán megjelenő gödröcskét, amibe pont beleillett a lány ujja, sötét szemét, benne az anyja új Autumn Spice gyertyalángjának tükörképét. A fiú szeme valahogy mindig ragyogott, káprázatos volt, mintha a bensőjében izzana a fény. Ravi Singh mindenben az üveges szemek ellentéte volt. Ő volt az ellenszerük. Pipnek néha emlékeztetnie kellett magát erre. Ezért nézte, ezért szívta magába a látványt a legutolsó részletig.

– Hé, te kéjenc! – mosolygott rá Ravi a kanapéról. – Mit stírölsz engem?

– Nem stíröllek. – Pip vállat vont, nem fordította el a tekintetét.

– Tulajdonképpen mit takar a kéjenc? – nézett fel Josh a szőnyegről, ahol valami amorf alakot rakott ki legóból. – Valaki így hívott a Fortnite-ban. Rosszabb, mint, tudjátok, az F betűs szó?

Pip felhorkant, és derűsen figyelte, ahogy Ravi arcára kiül a pánik, összeszorítja a száját, szemöldöke eltűnik a haja alatt. A fiú hátrapillantott a válla fölött a konyha felé, ahol Pip szülei trécseltek, miközben rendet raktak vacsora után, amit Pip és Ravi főzött.

– Ööö, nem, nem olyan vészes – felelte végül a tőle telhető legnagyobb lazasággal. – De azért ne nagyon mondogasd, oké? Főleg anyád előtt.

– Jó, de mit csinálnak a kéjencek? – Josh Ravira emelte ártatlan szemét, és egy röpke pillanatra Pipnek megfordult a fejében, hogy Josh talán pontosan tudja, mit csinál, és élvezi Ravi kínjait.

– Ők, nos… – Ravi elhallgatott. – Csak nézik az embereket, tudod, olyan furán.

– Ó! – Josh bólintott, látszólag elfogadta a magyarázatot. – Mint az a fickó, aki a házunkat tartja szemmel?

– Igen, várj… nem – dadogta Ravi. – Nem egy kéjenc nézi a házatokat. – Pipre pillantott segítségért.

– Nem segíthetek – súgta Pip vigyorogva. – Ásd csak meg a saját sírodat.

– Ezer kösz, Pippus Maximus.

– Ja, igaz is, ejthetnénk végre az új becenevet? – csattant fel a lány, és Ravihoz vágott egy párnát. – Nem rajongok érte. Visszatérhetnénk a sima őrmesterhez? Azt sokkal jobban szeretem.

– Én Pippamakkának hívom – szólt közbe segítőkészen Josh. – Azt is rühelli.

– De ha egyszer olyan jól áll neked! – méltatlankodott Ravi, és oldalba bökte a lányt a nagylábujjával. – Te vagy Pipség netovábbja, nincs nálad Pipebb Pip. Te vagy a hiper-szuper, extra-mega-ultra Pip. Hétvégén úgy mutatlak be a családomnak, mint Pippus Maximus.

A lány lemondóan sóhajtott, és olyan erővel döfte a lábujját a fiú bordái közé, hogy az felvisított.

– De Pip már kismilliószor találkozott a családoddal. – Josh értetlenül pislogott a fiúra. Úgy tűnt, tizenegy éves létére visszafejlődött arra az értelmi szintre, amikor minden egyes, a házban folyó beszélgetésbe bele kell szólnia. Tegnap még a tamponokról is volt véleménye, és nem tartotta magában.

– Á, a rokonságnak, Josh. Az sokkal ijesztőbb. Az unokatesók, sőt, hogy azt ne mondjam, a nénikék – suttogta színlelt félelemmel, és begörbítette az ujjait, mintha a levegőt karmolná.

– Nem probléma – mondta Pip. – Felkészültem. Csak még át kell vennem a táblázatot párszor, és minden oké.

– Nem is beszélve a… ácsi. – Ravi elhallgatott, és összeszaladt a szemöldöke. – Mit mondtál az imént? Csak nem azt, hogy táb-lá-zat?

– D-de azt. – Pip fészkelődni kezdett, hirtelen felforrósodott az arca. Ezt nem akarta Ravi orrára kötni. A fiú kedvenc időtöltése Pip cikizése volt, a lány pedig nem akart még több muníciót adni ehhez. – Nem ügy.

– A fenéket nem. Miféle táblázat? – Ravi felegyenesedett. Vigyorgott, mint a fakutya.

– Semmiféle. – Pip összefonta a karját.

A fiú meglódult, mielőtt Pip védekezhetett volna, és pont ott kapta el a lányt, ahol a legcsiklandósabb volt: a nyaka és a válla között.

– Jaj, ne már! – Pip önkéntelenül felkacagott. – Hagyd abba, Ravi! Szétmegy a fejem.

– Akkor mesélj nekem erről a táblázatról – követelte a fiú makacsul.

– Hát jó – szuszogta Pip behúzott nyakkal, mire Ravi elengedte. – Ez… csak csináltam egy táblázatot, amiben feljegyeztem mindazt, amit a családodról meséltél. Csak az apró részleteket, hogy emlékezzek rájuk. Így ha találkozom velük, talán, tudod, megkedvelnek. – Nem mert a fiú szemébe nézni, mert pontosan tudta, hogy milyen képet vághat.

– Például milyen részleteket? – kérdezte Ravi, kendőzetlen derűvel.

– Hát, olyasmiket, hogy… ó, Priya nénikéd, aki mellesleg az anyukád húga, szintén rajong a bűnügyi dokumentumfilmekért, úgyhogy vele lehet beszélgetni az ilyesmiről. Az unokatesód pedig, Deeva, imádja a futást és a fitneszt, ha jól emlékszem. – Pip felhúzta a térdét. – Ja, és Zara nénikéd nem fog megszeretni, bármivel is próbálkozom, úgyhogy miatta igazán ne főjön a fejem.

– Ez igaz – nevetett fel Ravi. – Diszkrimináció nélkül, egyformán utál mindenkit.

– Tudom, mondtad.

A fiú egy hosszú pillanatig elnézte a lányt, hangtalan nevetés játszott az arcán.

– El sem tudom hinni, hogy titokban jegyzeteltél. – Azzal Ravi nagy lendülettel felállt, felnyalábolta Pipet, és a levegőbe emelte. Meglendítette a karjaiban, hiába tiltakozott a lány: – A kemény, kérges külső mögött egy aranyos kis különc lapul.

– Pip nem is aranyos. – Josh elmaradhatatlan aranyköpése.

Ravi végül letette a lányt, vissza a kanapéra.

– Na jól van. – Jóízűen nyújtózkodott. – Ideje lépnem. Egyeseknek muszáj holnap vérlázítóan korán kelni a jogi gyakornokság miatt. De egy szép napon a barátnőmnek valószínűleg szüksége lesz egy jó ügyvédre, úgyhogy… – Pipre kacsintott. Akkor is ugyanezt mondta, amikor a lány beszámolt neki a közvetítő által levezényelt megbeszélésről.

Ravi még csak egy hete ügyvédbojtárkodott, de Pip már most látta a fiún, hogy imádja, hiába protestált a korán kelés miatt. Az első napján megajándékozta egy pólóval, amin az a felirat állt: „Jog-Ász”.

– Na jó, akkor szevasz, Joshua! – Ravi játékosan megbökte a lábujjával a kisfiút. – Én kis kedvencem.

– Tényleg? – Joshnak felragyogott az arca. – Akkor Pip micsoda?

– Á, ő csak a második – vágta rá Ravi, és visszafordult a lányhoz. Homlokon csókolta, a lány haja meglibbent a leheletétől, és – amikor Josh nem figyelt – lehajtotta a fejét egy csókra.

– Hallottam! – énekelte Josh mégis.

– Megyek, elköszönök a szüleidtől – közölte Ravi. Ám az utolsó pillanatban megtorpant és sarkon fordult, visszaszaladt, hogy Pip fülébe súgja: – És tudasd anyukáddal, hogy sajnos te vagy az oka annak, hogy a tízéves öcséd most tévesen azt képzeli, hogy egy kéjenc figyeli a házatokat, nekem a világon semmi közöm hozzá.

Pip megszorította Ravi könyökét, ez volt a saját titkos „szeretlek” jelük, és kacagva nézett a fiú után.

A mosoly ezúttal egy kicsit tovább időzött az arcán, miután Ravi elment. Igazán. De amikor Pip felment az emeletre, és magára maradt a hálószobában, rádöbbent, hogy észrevétlenül lehervadt a mosolya. Soha nem tudta, hogyan hozhatná vissza.

A fejfájás most a halántékába nyilallt, ahogy kibámult az ablakon a sötétbe. A felhők egyetlen szürke, fenyegető tömeggé sűrűsödtek. Leszállt az éj. Pip megnézte a telefonján az időt; éppen kilenc óra volt. Hamarosan mindenki ágyba bújik, és elalszik. Mindenki, kivéve ő. A magányos, éber szempár az alvó városban, aki azért fohászkodik, hogy elmúljon az éjszaka.

Megígérte magának, hogy véget vet a dolognak. A múltkori volt az utolsó alkalom. Ezt ismételgette gondolatban, mint egy mantrát. Ám hiába bizonygatta magában, hiába nyomta ökölbe szorított kezét a halántékához, hogy kipréselje belőle a fájdalmat, tudta, hogy reménytelen, hogy veszíteni fog. Mindig veszített. És belefáradt, halálosan belefáradt a küzdelembe.

Pip az ajtajához lépett és óvatosan behajtotta, hátha arra jár valaki. A családja soha nem tudhatja meg. És Ravi sem. Különösen Ravi nem.

Letette az iPhone-ját az íróasztalra, a notebook és a méretes fekete fejhallgató közé. Kihúzta a fiókot, jobbról a másodikat, és nekilátott kiszedegetni a tartalmát: a térképtűkkel teli dobozkát, a feltekert piros zsineget, a régi fehér fülest, a ragasztót.

Kiemelte az A4-es jegyzettömböt is, és végül leért a fiók aljára – a fehér kartonból készült titkos rekeszhez. Felfeszítette az ujjával.

Ott, alatta voltak elrejtve az eldobható telefonok. Mind a hat, takaros sorba rendezve. Hat kártyás telefon, mindegyiket más-más boltban vette, a sapkáját mélyen a szemébe húzta, amikor fizetett értük.

A telefonok üresen bámultak rá.

Csak még egyszer, és vége. Megfogadta.

Pip belenyúlt a fiókba, és kivette a bal szélső telefont, egy régi, szürke Nokiát. Remegő ujjal, erősen és hosszan megnyomta a bekapcsológombot. Egy ismerős hang dobbant meg a szívében. Felragyogott a telefon zöld fénye, felvillant az üdvözlő üzenet. Az egyszerű menüben Pip rákattintott az üzeneteire, az egyetlen elmentett kapcsolatra ebben a telefonban. Mindegyikben.

Megmozdult a hüvelykujja, háromszor rákattintott az 1-es gombra, hogy beírja a C-t.

Átjöhetek most? – Megnyomta a küldést, és még egyszer utoljára megfogadta: ez a legeslegutolsó alkalom.

Várt, az üzenet alatti üres helyet bámulta a kijelzőn. Szuggerálta, hogy megjelenjen a válasz, csak erre koncentrált, nem a mellkasában egyre erősödő hangra. De most, hogy eszébe jutott, nem bírt nem gondolni rá, nem tudta nem meghallani. Visszatartotta a lélegzetét, és még erősebben szuggerált.

Sikerült.

Igen – írta a férfi.

Tartalom

Első rész

Egy

Kettő

Három

Négy

Öt

Hat

Hét

Nyolc

Kilenc

Tíz

Tizenegy

Tizenkettő

Tizenhárom

Tizennégy

Tizenöt

Tizenhat

Tizenhét

Tizennyolc

Tizenkilenc

Húsz

Huszonegy

Huszonkettő

Huszonhárom

Huszonnégy

Huszonöt

Huszonhat

Huszonhét

Huszonnyolc

Huszonkilenc

Második rész

Harminc

Harmincegy

Harminckettő

Harminchárom

Harmincnégy

Harmincöt

Harminchat

Harminchét

Harmincnyolc

Harminckilenc

Negyven

Negyvenegy

Negyvenkettő

Negyvenhárom

Negyvennégy

Negyvenöt

Negyvenhat

Negyvenhét

Negyvennyolc

Negyvenkilenc

Ötven

Ötvenegy

Ötvenkettő

Ötvenhárom

Ötvennégy

Ötvenöt

1 évvel, 8 hónappal és 16 nappal később… 697. nap

3 perccel az ítélethirdetés után a Vád kontra Max Hastings ügyben:

A szerzőről

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Architects Daughter – SIL Open Font License
IM Fell English – SIL Open Font License
Jost – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Open Sans – SIL Open Font License
Petrona – SIL Open Font License
Teko – SIL Open Font License