AMTAK E-KÖNYVEK

Nyirő József

MÁDÉFALVI VESZEDELEM

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6683-18-2

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500-3000 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Nyirő József

Mádéfalvi veszedelem

Tartalom

Nyirő József

Mádéfalvi veszedelem

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

XII

XIII.

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX.

XXI.

XXII

XXIII.

XXIV

XXV

XXVI

XXVIII

XXIX

XXX

XXXI

XXXII

XXXIII

XXXIV

XXXV

XXXVI

XXXVII

XXXVIII

XXXIX

XL

XLI

XLII

XLIII

XLIV

XLV

I

Soha ilyen szép tavaszra nem ébredt Erdély, a félelmes föld. Egyetlen éccaka bomlott ki Szebenben is a sok virág, fű, zöld levél a fákból. A fogarasi havasok, a Hohe Rinne csúcsa elveszett a nap tüzének szédületében és a virágpor-felhőknek színes derengésében kápráztak a zegzugos, sál étromos, vén szász házak, s a Jungerwald, a Goldtal örömükben megfutamodott fái bokáig álltak a szépségben, a várfalak szürke kövei felvidultak, az őrtorony strázsái mosolyogva minden pillanatban odakiáltották a Grosser Ringen hullámzó szerelmes fiúknak, pirosra égett orcájú, kacagó fruskáknak: ,,Juhhé!... Hollarijuhhé!..

Néha kis csoportok állottak meg a Bruckenthal-ház ablakai alatt és pattogó dalocskákkal csalták az ablakhoz kedvencüket, az- új bárónét és addig nem nyugodtak, míg a nyúlánk, szőke szépasszony néhány szál virágot nem dobott közibük. A tér fekete volt a hullámzó tömegtől. A főkormányszéki palota előtt órák óta rendületlenül állottak a komoly szász polgárok és céhek szerint elosztva várták, hogy vége legyen az ünnepélyes szertartásnak, amellyel beiktatják a tartományi kormányzói székbe a szászok nagy fiát, a báróvá emelt Bruckenthal Sámuelt. Minden szónál óvatosan körülnézve, titkolózva, széles nemez- kalapjuk alatt megbújva beszélgettek. Minden porcikájuk remegett az Örömtől, de azért fegyelmezetten, csak félszájjal hunyorgattak oda egymásnak:

- Mától kezdve mi vagyunk az urak Erdélyben!

A szemek felszikráztak, az atyafiak boldogan terültek szét, az egyik hórihorgas atyamester felkurjantott:

- Ideje volt!

- Elment az esze, Herr Mőringer! - néztek rá rosszallólag a többiek. ~ Nem látja, hogy idegenek jönnek?

Tagbaszakadt férfi és egy csórészájú, papforma került a kormányszék kapuja elé, de az őr útjokat állotta. Nem lehet az ünnepséget senkinek megzavarni.

- Én csíkszéki Lázár Imre vagyok, a fogalmazó úr édes bátyja!- erőltette a dolgot a vállas, kemény ember, de a strázsa félrehárította az útból, mert már jöttek is az urak. Elől Buccow, a főgenerális, a teljhatalmú királyi biztos, mellette a püspök, Bajtai uram, balján az új kancellár, utánuk a tanácsos urak magyarok, szászok vegyesen.

A két székely a falhoz szorult. A tömeg kiegyenesedett, a hórihorgas Mőringer intett és kurtán, pontosan felharsant háromszor a „Hoch!” Azzal félrevonultak, hogy a hintók előállhassanak.

A nagy urak mögött, a sor végén ott ünnepélyeskedtek a főkormányszéki tisztviselők: jegyző, titoknok, aktuárius, fogalmazók, írnokok és más vékonytekintélyű uracskák. Egyikükre rákurjantott a csórészájú, pap formájú jövevény:

- Szerusz, Lázár Pista’

A megszólított kedvetlenül vált ki a sorból.

- Ti vagytok? ... Ejnye, be rosszkor jöttetek!

- Miért? - sötétedett el a bátyja. - No szépen fogadsz!

- Nem azért! - vörösödött a legény. - De éppen most lesz a tisztelgés az új kancellárnál. Oda kell mennem! Nem maradhatok el!... Nagy baj volna, ha nem hofíroznék az új kancellár előtt! Nem is jó reá gondolni!... Ti addig tegyétek kényelembe magatokat a szállásomon, vagy várjatok meg itt fent a szobámban!... Úgy-e nem hara- gusztok!

A papforma végigmérte a legényt és csalódottan társához fordult:

- Mehetünk haza Csíkba, te Emri!

Társa ráfürkészett a zavart, díszbe vágott fiúra és ő is leejtette súlyos fejét.

- Igazad van, Péter!

A hintók elgördültek, mégegyszer felcsattant a „Heii!”, de utána mintha elvágták volna a szászok száját; néma elképedés és harag morajlott végig a tömegen. A három székely is odanézett és látta, hogy a magyar urak hintói tüntetőleg tovább robognak, nem állanak meg az új kancellár háza.előtt. Herr Mőringer utánuk rázta az öklét:

- Verfluchte Bande!. .. Arcul ütötték a szász nemzetet!

A tömeg nem szólott semmit, csak fekete arccal, némán szétoszlott. Olyan fenyegető volt a némaság, hogy a három székely belerázkódott. Lázár Imre megvetőleg odahajította öccsének: „No, a magyar urak bő helyet hagyának neked a hofirozásra!” - és azzal faképnél hagyta.

- Ne felejts itt, Emri! - rúgtatott utána a pap is.

A megszégyenített fiú sóhajtott és elszédelgett az ünneplő, hódoló urak nyomába.

A pap valahogy megjuhászította felindult társát.

- Te most jere velem!

- Hová?

- Csak ide fel a palotába Kemény László gubernátor úrhoz!.,, Hiszen hírt kitudni jöttünk!

- Akkora úrhoz? - vonakodott a másik.

- Jere csak! - vonszolta magával a pap. - Nem akkora úr az már!

Fia lélek se volt, kitől, megkérdezzék, merre kanyarodjanak a széles folyosón, de nem is kellett, mert jól ismerte a pap a járást a palotában, de még ő is meglepődött, mikor látta, hogy a vaspántos cserfaajtó elől is elszökött a hajdú csuda látni.

Inkább csak próbából taszított egyet az ajtón a pap, de szinte a föld alá süllyedtek, mikor látják, hogy a trónusszerű stallumból emelkedik eléjük a gubernátor.

- Mit keresnek itt kendtek?

A pap kinyögte, hogy ő Zöld Péter volna, a csíkszentléleki plébános, veleálló társa pedig nemes Lázár Imre úr, a szék jegyzője, a fogalmazó bátyjaura. Éppen csak kicsit csudálkozni akartak a palotában és eszük ágában se volt, hogy a kegyelmes urat itt találják, de gráciáját kérik, mert megvallva őszintén, valami istálni valójuk is volna...

- Akkor rossz ajtón jöttek be, - kacagott fel keserűen Erdély ura - mert én már se nem kapok, se nem adhatok senkinek se gráciát! Halott ember vagyok én már, fiaim, akit holnap búcsúztatnak!... És éppen a székelyek miatt...

Az eleveneszű pap mindjárt tudta, hogyan kell hozzáérni a fájó sebhez, hogy igazat jajgasson.

- Nagy jó urunk, egyetlen oltalmunk! - tárta szét magát alázatosan a gubernátor előtt. - Egy életem, egy halálom, de én ápertén bevallom, hogy mi fürkészni jöttünk. Sok rossz hír jár arra felénk, hogy a felséges királyné fel akarja állítani a szélybeli katonaságot a székelyekből is és meg akarják fosztani régi szabadságától a nemes székely nemzetet. Igaz volna mindez?... Igaz volna, hogy Kegyelmes uramnak azért kell nyugdíjba mennie, mert a székely határőrség szervezését a rendek megkérdezése nélkül nem helyeselte és nem akarta kezét kinyújtani ősi jogaink és régi kiváltságaink lerontásához?... Igaz volna, hogy Buccow generális és az új kancellár együtt azért járták meg Bécset, hogy elhozzák onnan a mi szemfedőnket is?... Hogy ezért nevezték ki a generálist a főkormányszék elnökévé?

A nagyúr tétovázott, veséig belenézett a két emberbe; de a pap összefogta előtte a kezeit:

- Az Istenre kérjük,, bátran szóljon előttünk, kegyelmes urunk! A sorsunk, a jövendőnk függ attól, hogy igazat tudjunk!

A bukott kormányzó sajnálta megölni a pap szavaiból kicsengő kicsi reménységet, de meg kellett tennie. Keményen végignézte a két embert s megdönthetetlen, egyenes szóval kimondta:

- Igaz!

A székelyek magukba roskadtak, mintha fejszével sújtotta volna le. Aztán némán kitámolyogtak az ajtón.

A gubernátor úr is visszazökkent a székre, az előtte kiterített felséges írásra, melyben a szentséges királyné közli vele, hogyha önként nem távozik helyéről, „absque omni. vei remunerationis. vei gratiae regiae mentioné jubiláitatik és tiltatik, hogy se titkon, se nyilván Őfelsége szolgálatát ne impediálja ..

II

Palotája ünnepi termében fogadta az új kancellár a tisztelgéseket. Szépmívű viaszgyertyák égtek az ezüst tartókban, lusztereken, vastagok és cseppentett! fehérek, mint egy ártatlan gyermek kezenyele. szikrázott a sok ezüst mindenütt és a nehéz, intarziás szekrények tiszta ragyogásán meglátszott a lehellet is.

A feje se mozdult az új kancellárnak, mikor számba vette vendégeit, de egyetlen futó pillantással meglátott mindent és mindenkit. Tudatos, higgadt, sírna és szerény maradt mindvégig. Az ész és önuralom művésze. Az örömtől elterebélyesedett szászokat keze titkos szorításával kapcsolta még inkább magához. Buccow, az új királyi biztos mereven állott mellette, mint a bálvány és gőgösen sújtott le a szemével a kis magyar tisztviselőkre, kik szerényen félrehúzódva vártak sorsukra, mint megtűrt idegenek. Lázár Istvánnak még a szája széle is el- fehéredett a dühtől és átkozta a percet, mikor ide betette a lábát. Setéten füstölt a feje és csak elhűlt, mikor a kancellár udvarlásukra odavetette a fenyegetést:

-Ne feledjék a magyarok, hogy ki mint alkalmazza magát, úgy veszi hasznát’

- Bravó! - nevetett fel durván a generális.

A néhány igénytelen, kis magyar lesújtva tartotta a hátát, hogy felragasszák rá a nagy uraknak szóló üzenetet. A Lázár István arca sötét pírba futott és kereste a szót, hogy visszavágjon, de a csipkés, bársony térdnadrágos, puhaléptű inas már kitárta az asszonyház ajtaját:

- A méltóságos báróné!

A megalázott székely fiú odabámult és - mintha megfényesedett volna az ünnepi szála... Mintha angyal lépett volna be... Magas, tiszta, elérhetetlen, szép angyal. Mohó nézéssel nézett meg mindent rajta: a gyöngyökkel kirakott pártát, a kilenc arany bogiáros hajnyomtatót, fülbevalóit, királyszín virágos atlaszát apáca varrás-arany csipkével nagy, régezüst csipkéjű előruháját, finom cipellőit. Hallotta, hogy a generális hozatta Becsből baráti ajándékul, de a szíve féltékenyen tiltakozott, hogy sejteni se merje és önkéntelen előbb lépett, de az inas a kancellár titkos intésére már kitárta mögöttük az ajtót:

- Az urakat a kisterembe kérem!... Ott van terítve!

- Kutyaólba nem megyünk! - sziszegte Lázár István az újabb megszégyenítésre és felvetett fővel kifordult az ajtón.

Társai leforrázva kullogtak a nyomában.

A püspök mentegetőzve szintén búcsúzott, hogy szigorú jejuniumja van, nem maradhat, mert holnap bokros teendői vannak, Kemény László úr, a gubernátor búcsúzni akar.

A hír kellemes feltűnést keltett a szászok között.

- Ma küldötte el Bécsbe nyugdíjazási kérvényét! - tudta a püspök. - Az ügy azonban csak holnap kerül nyilvánosság elé.

A hintó előállott és a püspök örült, hogy mehet.

A generális és kancellár gúnyosan néztek utána.

A lakoma rövid és mérsékelt volt. Mindössze Rosenfeld tanácsos mondott néhány óvatos, szász szót a nemzet nevében. Azt is inkább azért, hogy az idő teljék és egymás közt maradhassanak. Az inasok elszedték az asztalt és csak a püspök ajándéka, a nehéz rózsamáli bor maradt rajta. Az is csak leplezőnek. Mikor a báróné is visszavonult, Bruckenthal ezüst késével megérintette a poharát:

- Uraim!... Legutóbbi bécsi utunk örvendetes eredményeképpen jelenthetem, hogy a szász nép sorsa közelebbről lényegesen megjobbul. Őfelsége, a királyné kegyelme teljes mértékben felénk fordult!...

- Heil! - csillant fel a rajongás a szemekben a jó bécsi anya tiszteletére, ki végre felvirrasztotta csillagukat. Csak a Buccow széles orra tövében ült két komor ránc, de csak a kancellár vette észre, hogy a generális féltékeny még reá is az elért eredmény dicsőségéért. Tudta, hogy a darabos, gőgös, hiú és szomjas katona ilyen kicsiségekért is képes átgázolni még a barátain is. A szellemi ember megvetésével titkon rápillantott, de szüksége volt rá és az éjszaka is éberagyú szász a kellő pillanatban emelte fel ápolt, asszonyos kezét:

- Kötelességemnek tartom, uraim, annak a kijelentését, hogy nemzetünk nagy hálával tartozik Buccow Adolf báró főhadparancsnok és királyi biztos úr őexcellenciájának, aki az udvarnál az elért előnyöket kieszközölte.

- Heil! Heil! Heil!

A vénülő kalandor megnyugodott. Büszkesége új tüzet kapott. Egész lénye élvezte a feléje sugárzó hódolatot és hálát. Csak Seeberg báró, a kancellár titkos vetélytársa meredt el, hogy Bruckenthal úr az egész szász néppel köszönteti meg a kapott báróságot és kinevezését, de ő is sietve nyúlt a pohara után: - Heil!

Le se nyelték a borukat, a kancellár már egy iratot tartott a kezében és sima hódolattal a generális felé bólintott:

- Engedje meg. kegyelmés uram, hogy már most elárulhassam a titkot! ~ és meg sem várva a beleegyezést, már olvasta is:

„A kormányzó nyugalomba bocsáttatván, kegyelmesen rendeljük, hogy kedvelt hívünk, nagyságos br. Buccow Adolf Miklós, a Mária Terézia-rend nagykeresztös lovagja, belső titkos tanácsos, lovassági tábornok, az erdélyi hadak főparancsnoka legyen a főkormányszék elnöke és gyakorolja mindazon jogokat, melyek a gubernátorokat megilletik …

A hír még a szászokat is elkábította. Álmukban se merték volna remélleni, hogy a nap ezután ennyire nekik süt Erdélyben. Székeikbe kapaszkodva szédültek, de a kancellár sóhajtásra se hagyva időt, tovább olvasta:

„...Akik öt a guberniumi elnökségben híven támogatják, azokra kegyelmes tekintettel leszünk, akik azonban titkon vagy nyilván üdvös szándékainkkal bármiként ellenkeznének, azok ellen szigorúan eljárunk ..

Olyan baljós és világos volt a hangsúly, mintha nem Mária Terézia, hanem ők ketten fenyegették volna meg Erdélyt. A püspök bora az izgalomtól a kezükre loccsant és Huber tanácsos nem bírta megállani, hogy könnyekkel a szemében fel ne ujjongjon:

- Most már a mienk ez a föld!

- Még nem - villogott a kancellár két szeme s a hideg emberen erőt vett a lefojtott indulat. Szinte megharapott minden szót. - De rövidesen a mienk lesz! ... Eddig a magyarok kötötték a szászt asztaluk lábához, mint a jobbágyot szokás, hogy a házhoz szokjék, de ezután másképp lesz... a magyaroknak végük lesz Erdélyben, mert a királyné elfogadta ... elfogadta ...

A kíváncsiságba szinte belesorvadva, mohón sürgették:

- Mit? ... Mit fogadott el a királyné?

- A székelykatonaság, a határőrség tervét!

Csalódottan estek vissza a szászok székeikre. Hiszen szép, szép és érthető, hogy a minden oldalról megtámadott királyné katonai gyűrűvel akarja körülvenni a birodalom keleti és déli határait, hiszen török, tatár-beütés, mirígyhalál. minden baj onnan fenyeget és az se kétséges, hogy Buccow generális megcsinálja, hiszen Naszód vidékén valami négyezer- románt már fegyverbe is állított, az uniót is keresztül erőszakolta, leágyúztatott félszáz kalugar-kolostort, templomot, de hogy a Landmiliz-terv elfogadásával hogyan lesz a szász nemzet Erdély urává, sehogysem értették. Szólni nem mertek. Lelkesedésük azonban lelohadt. Aggódtak, nehogy végül is nekik legyen nagyobb bajuk belőle. Bizalmatlanok voltak önmagukkal szemben is. A legjobb politika a haza palástja alá rejteni a magunk dolgát. A mámor hamar elszáll, eszme, szavak elmúlnak, az álmok veszedelmesek és - sokba kerülnek.

A kancellár ismerte a fajtáját, tudta, mi megy végbe bennük. Hideg. biztos és tudatos volt, mint a kígyó.

- A tervet őexcellenciájával, alaposan átgondoltuk és kidolgoztuk ..Tudják az urak, hogy az egyetlen összefüggő magyar terület Erdélyben Székelyföld, A rajbocsátó népi forrás. A többi csak sziget, folt. Ha azt sikerült eltüntetni, a többi idővel magától megsemmisül, vagy legalább elszigetelődik ,..

- El fogjuk tüntetni! - mordult közbe a generális.

Nem vélemény. ítélet volt, ahogy mondta. Még a szászok is megborzongtak. Egyedül Secberg báró merte kihebegni:

- De hogyan?

A kancellár az eszközöket se titkolta.

- A határőrség felállítása megfosztja ősi szabadságuktól, kiváltságaiktól és kemény katonai parancs alá veti, ami vagy megtöri, vagy elsorvasztja őket. A királyné szigorú törvénye alá rendeljük, hogy még a gondolatuk se legyen a sajátjuk ... Ezt a célt szolgálja a határőrség tervezet. az új adórendszer - ami olyan súlyos megterhelésüket jelenti, hogy vagy kivándorolnak, vagy elsorvadnak - és végül a felállítandó új törvénykezési módszer. Őexcellenciája vállalta ezeknek a rendkívüli jelentőségű terveknek megvalósítását és teljes bizonyossággal számít a németség osztatlan támogatására. Őfelsége bizalmát és kegyelmét sikerült megnyernünk, a többi pedig tőlünk függ.

A csillogó terv démoni nagyszerűsége és kilátásai annyira lenyűgözte az urakat, hogy belefehéredtek, vérhullám borította el ágyukat és felnyögtek a gyönyörűségtől, mintha az ördög tenyerét nyalták volna végig. Szólni nem bírtak, de egyszerre ugrottak fel az elhatározás elszántságával, néma esküre merevített testtel. A jelenet még a durva generálist is megejtette, ő is kihúzta nagy, mahomed termetét:

- Testestől, lelkestől az önöké vagyok, uraim!

A mellette álló katonák hallgattak, de zárt ajkuk többet mondott minden eskünél. Ezek a fegyverhez, táborozáshoz szokott nyers férfiak most vettek részt a fajgyűlölet' csatájában, ami hódítóbb, mint vért ontani. Egytől-egyjg kipróbált, hű bizalmasai voltak a generálisnak, akik tűzbe mentek érte.

Percekig tartott az igézet, a titkon táplált vágynak ez a kielégülése. néma libegése, jóleső szedülete. Többet nem beszéltek róla, de mindenki meg volt győződve, hogy a székelység sorsa meg van pecsételve. ..

Hazamenet az aggodalmaskodó Secberg bárónak még eszébe jutott, hogy az eddig uralkodó magyar urak vajon nem hiúsítják-e meg a szépen kigondolt tervet; de mindjárt el is mosolyodott: „Vitám et sanguinem”? - mondotta gúnyosan és meggyorsította lépteit, mert éjfélre járt az idő.

Nem csoda, hogy kissé megfeledkeztek magukról.

III

Három nap múlva megtörtént az új főkormányszéki elnök beiktatása.

Uralkodókat megillető parádéval vonultak fel. Volt min tátania a száját a hír-szagolni jött két csíki székelynek.

A katonai díszkíséret után elől jöttek a provinciális posták. Boér Ferenc uram, a postamester talpig fekete gyászba öltözött, mintha temetést vezetne. Áldja meg az Isten érte! Fel is tűnt mindenkinek. Buccow generális csikorgatta is a fogait dühében. Boér úr sem vezeti többet a postát, annyi szent. A csíki pap szeretett volna örömében a nyakába ugrani, de csak a könyökével szúrta oldalba a barátját:

- Ez az egy becsületes ember van egész Erdély országban!

A generális hofstaatja német köntösében peckesen lépkedett. Annak mind a ketten a kajakjukkal szerettek volna a kalpagos fejére ütni. Vékony, cérnalábú. fittyent orrú, hosszú úr volt.

- No ezt is tetűzsíron hizlalták! - undorodott a pap,

Buccow, a generális teljes díszben omlott szét a díszhintóban. A kocsisának csak a kesely képe, zsíros, kajla bajsza mutatta, hogy magyar, különben még az árnyéka is németnek látszott. Becsületére legyen mondva azonban, a paszomántos, tollas kalap alatt még a szemei is káromkodtak s undorodva tartotta az ezüstös szerszámokkal felkészített hat ló selyem majc-gyeplőjét, Szájról-szájra suttogták, hogy a püspök kedveskedett erre az alkalomra a díszfogattal.

- Bezzeg neked nem kedveskedett vele, mikor Csíkszentlélekre papnak bévonultál! - döfte meg a társát keserűen Lázár Imre, de a pap visszavágott:

- Áldott szerencse, mert még az atyafiak összetévesztettek volna vele!

- Ezekkel a kabalákkal hordhatnád a deckát a havasról a kepe mellé! - csúfolódott tovább Lázár az alig párszáz lelkes „zsíros” parochiára célozva.

Jó az Isten? A tréfa múló pillanata megédesítette a szájukat. Felfénylő szívük csalóka világa mellett Lázár Imre még lelkesedett is, mikor meglátta az „urak” felvonulását.

Az bizony derék akkomodáció vala. Különösen a két előlmenő grófé, a Lázár János és Nemes Adám uraké. A hintók előtt két huszár ragyogó szerszámú, sárgaszőrű lovakon, ezüstös fecskefarkú cafrangosan peckeskedett. A legények kalpagosak, forgósak-s a nyakukban régimódin farkasbőr. A billiók mellett hajdúk egyforma libériában, csákósüveggel, nagycifrán. Az urak maguk diszmentésen, drágakövekkel meghányt kardosán.

- Éljen! - bódult fel szamárul Lázár Imre, de a pap lábszáron rúgta.

- Hát a gróf úréknak!.., ’Sze mindketten a fajtánk!

- Hát a gróf óráknak!... ’Sze mindketten a fajtánk!

- Ök azok, hogy a nyakuk szakadjon meg!... - Lázár úr arra gondol. hogy idestova ő is éppen így fog bevonulni ebbe az öreg guberniumba. ezért buzgólkodott Bécsben Kaunitz herceg előtt Nemes gróf urammal együtt a székely határőrség felállítása mellett Bethlen uram füle hallatára!

A székely meghökkent.

- Teljes lehetetlen, hogy különösen Nemes gróf ...

- Haza sem érünk Csíkba, már táblai elnök lesz az istenadtából!

A csíki nótárius úr átkos-kínosat hördült, mintha az utolsó szuszt fújná ki magából.

- Hát így állunk?

~ Így, édesegyecsém, így... Hej, ha megérhetném, hogy én hintsem meg szenteltvízzel az orcájukat! - vétkezett a pap nagy nekibúsulással... - Hej, nagy fekete virág nő a számunkra, Imre s azt nekünk székelyeknek le kell szakasztanunk!...

Szavukat elnyomta a tömeg felharsanó újjongása s a menet eltűnt a palota kapujának öblében.

- Mehetünk mi is. Imre! ...

Mikor a Bruckenthal-palota előtt elhaladtak, egy szép, magas asszony fordult ki lóháton a kapun. Rábámuló, hosszú, kíváncsi nézéssel, megnézte Lázár Imrét, aztán tovább rúgtatott.

- Ki ez a fehérnép? - tűnt fel Lázár Imrének.

- Az új kancellárné!

- Miért csudálkozott úgy végig rajtam?

A pap elborultan, halkan válaszolt:

- Mert szakasztott olyan vagy, mint az öcséd!

Lázár megrándult és elfehéredett.

- Te ... te... tudod ... hogy az öcsém, Pista, a húgod vőlegénye s ez az asszony?...

A pap szomorúan bólintott.

- Ide nem messze a Goldtalban szoktak találkozni... Az szép hely, különösen így májusban... Veress Adám említette, a fogalmazó... De te ne szólj!.

- Kinek?

- Boriskának. a húgomnak!... Sohase tudja, meg!... Hogy ne fájjon neki!... Pedig, hogy készült az esküvőre! Még fel is írta a lelkem, hogy mit hozzak neki.

Nem tudta megállani, hogy elő ne vegye a cédulát.

. Azonkívül hozzon nekem, édes bátyám királyszín selyemövét, arannyas szoknyát, ahhoz vállt is arannyas matériából, nyakszorítót szederjes kövel és egy tarcolán késtt ”

, Még a hangját is ki lehet hallani a betűkből.

Nehéz indulat rázta meg Lázár Imrét.

- Hát ezért az asszonyért!...

A pap fájdalmasan elfmtorodott:

- Kicsit délutánra-hajló. de igen-igen szép asszony!... Nem-csodálom!

- Eltöröm a derekát annak a kölyöknek! - dühöngött Lázár Imre.

- Ha szereti, nem tehet róla!... De egyéb az ok, ha nem hazudik Veress Ádám.

Lázár a pap vállába markolt.

- Mit? ... Mit tudsz még?

A pap vállat vont.

- Adám mondja, hogy a gubernium személyzetét szaporítják. Új kinevezések lesznek s hogy Pista szekretáriusnak vágyik... Az asszony ki tudná csinálni...

Lázár Imre megtántorodott, feketén, béomlott mind a két orcája és se látva, se hallva, elrohant...

A menyasszonya levélkéje ott feküdt a Lázár István asztalán. A pap lopta oda az asztalára kedves meglepetésül a neki hímzett „zálogocskával”. a küldött keszkenővel együtt. Azok fölött viaskodott önmagával napok óta.

- Boriskám! - próbált hozzá menekülni a szerencsétlen, szerelmes fiú, de az egyszerű, fenyőillatú székely leánykát együgyű levélkéjével, gyermekes ajándékával együtt végleg elfújta útjából az a másik, csudálatos, érett, egész szépségében kinyílt asszony, aki minden réggel ott jár az arany völgy illattól mámoros fái alatt, melyeken annyi a virág, mintha két kézzel az égből szórták volna rájuk ... Ha csak rá is gondol, mindjárt nem fáj a sértés, ami a kancellár házában érte, nem tud a fajtája veszedelmére gondolni, mintha rajta kívül senki és semmi se volna a világon. Tudja ő azt jól. hogy az ilyen kicsi legény, mint ő, sohase nézhet fel akkora magasságba és ott van a generális is ... Hallott a pletykákról és saját szemeivel is eleget láthatta. hogy nap-nap után együtt vannak; de erről az asszonyról nem hihet el semmi rosz- szat. Égő, szép álomgyertya ő, akinek a lángjába az a bozontos pillangó belerepült; Az ura, a kancellár a hibás, hogy elnézi és nem törődik a világ szájával. Bármit mondjunk? Ravasz a szász. Tudja, hogy nem kell félteni az asszonyt és kitűnően felhasználhatja a generálisnál terveihez. ö az arany csapda, melyből sohasem lehet szabadulni. Szegény ártatlan áldozat, akinek a mosolyával akarja a kancellár megfojtani a székely népet! Mert az a démoni gondolat is csak az ő ragyogó koponyájában születhetett meg. Hej, ha kiragadhatná ezeknek a nyomorultaknak a kezeiből és elvihetné akárhová!... Hétrét tűrődött a homloka a haragtól és gyűlölettől, ha azokra a gazságokra gondolt, amikre a székelység ellen a kancellár és generális készülnek, de az asszonynak nincs, nem lehet semmi része benne, gyanútlan szép virágocska szegény ... Ilyenkor már kint lovagol a Jungerwaldban, s ő nem lehet ott a szokott helyen, a nagy fa alatt! Mennie kell a generális beiktatására. Hej, ha egyszer az életben a két markába kaphatná azt a bikanyakát! ...

Kedvetlenül készülődött. Magárahányta a zöldselyem-készületű rókatorkos mentét, felcsatolta a negyven gombos övét, szedte az ünneplőjét. A nyitott ablakon már beszűrődött a felvonuló katonaság trombitahangja, a népek futva siettek a Grosser Ringre, a nagy parádéra, ahonnan a zene már ide harsogott. Kicsit nyugtalankodott, de aztán vállat vont.

- Ha elkésem, hát elkésem!

Mégis, legalább meg kell magát mutatnia.

- Frau Kirsch! - szólott be a szállásadójához. - Ha a bátyám keres, mondja meg neki, hogy a beiktatásra mentem!

Nyújtózott egyet a tornácon és elindult. Fáradtság, valami különös nyugtalanság bújkált benne és forró volt a két szeme. A gyönyörű május bágyasztotta s az égből omló finom napfényben a lábain álmodozott. Pillanatra ő is elcsodálkozott a parádén, de hát látott ő már effélét. Azon kapta rajta magát mindegyre, hogy az esze ott jár az asz- szonyon. Tíz óra. Ilyenkor szokott indulni... A lova hasig jár a friss virágos fűben?... Nem lehet, hogy ne lássa! Ha csak pillanatra is..., A disznódi utcán elillanhatna... A kutya se törődnék vele... Milyen szép lehet most, ebben a ragyogó, mámorító fényben!... Most senki se venné észre, lélek se jár ilyenkor a Goldtalban, itt tátja a száját az egész város és csak ebben a kapualjban kell meghúzódnia, míg a tömeg tovább halad...

- Istenem, miért esik olyan jól, ha csak reám is néz!...

Hátha ... hátha ma megszólítja?...

Kigyúlt orcával, futva osont el a vén szász házak árnyékában.

Csalódottan nézett a mellette elhúzó aranyszőrű ló után.

- Hát mégse!... Ma se! A fejét se fordította felém!...

Jól esett ennyi is. Ha csak látni is őt!

Mohón előrenyújtott arccal bámult bele a messzeségbe, míg az asszony el nem tűnt a völgy hajlásúban, aztán behunyta szemeit, hogy ne zavarja semmi és tovább lássa, tovább őrizhesse meg magának. A fának dőlve talán óráig is elálldogált, mert - hátha erre jön vissza!..,

Észre se vette, mikor a gyepen elhaló léptekkel a bátyja mögéje lépett. Csak akkor fehéredett el, mikor sötéten eléje lépett, dühtől háborított, vonagló testtel, keményen végigmérte és elrekedt hangon a szemei közé vágta:

- Hát mégis igaz!... Te aljas, hitszegő gazember!... Te fajáruló! ... Soha ne lássalak többet az életben! ..,

Olyan volt az arca, mintha piros embervért ivott volna,

IV

Lázár Imre a nagy dúlás-fúlásban úgy felverte a szállásukat, mintha árvíz hajtotta volna meg. A későre hazavetődő pap kővé meredt a küszöbön a meglepetéstől.

- Te itt mit csinálsz?

- Láthatod, ha szemed van!... Pakkolok s megyek! Percig som maradok! A kénkő szakadjon rá erre a Sodomára!

- Jó, jó! - vakarta a fejét a pap. - Hát Cserei uram?... Mégse mehetünk el anélkül, hogy az egyetlen jóemberünkhöz, bízodalmunkhoz be ne szúrjuk az orrunkat!...

- Nekem elég volt! - makacskodott Lázár Imre.

- Legyen eszed, Imre! Tán változásod van, mint a fuzsitus fehérnépeknek?... Elfelejtetted, hogy a nagyasszony üzenetet is küldött az urának Madéfalváról? Örökre megharagudnék, ha hír nélkül elmennénk! Bé is ígérkeztem délutánra. Vár... Hátha valamit tőle is megtudunk?

- Több rosszat nekem már Cserei uram se mondhat.

Pedig még több rosszat is tudott Cserei uram. A székről fel sem kelt, mikor bebizalmaskodtak hozzá, annyira levert volt.

- Jertek, jertek! - intette le maga mellé. - Münköt ugyan jól elintéztek!

- Az adó? - tapogatózott a pap.

Türelmetlenül intett Cserei Elek.

- Megszavaztuk! ... A főpénzt is, a föld után is! Kimejjesztettek mindenből. Minden szolga-rend, szolgáló után esztendőn felvül hat garas, jobbágytól két forint, zsellértől három, minden köböl-férője főd után, ha be van vetve, ha nincs, még ha nyomásban is van, egy krajcár!... Kódusbotra jutunk!... Azonkívül meg lett az állami bíróság is, A széktörvényszéknek vége!

- De ezek minden törvény és királyi rendeletek ellen vannak! - vitázott a meglepődött Lázár Imre.

- Te pedig szamár vagy, Imre fiam! - torkolta le Cserei uram. - Mit törődik a generális törvénnyel, joggal, nemesi kiváltságokkal, mikor még az anyanyelvűnket is kivonta a szánkból?,..

- A Jézus nevire! Mit beszél szekretárius uram?

- Azt. hogy mától fogva a latin a hivatalos nyelv!

~ Allehetetlen! - hűltek el a csíkiak.

- Ha kell, a király elé megyünk, akkor sem hagyjuk! tüzelt Lázár Imre.

Méssz a nagyanyád keserűségibe! - mérgelődött a vén Cserei. - Örvendeni fogsz, hogy meghúzhatod magadat, ha a katonaság a nyakatokba szakad.

- Csak nem a határőrség dolga?

- Megleve az is! - fulladt el fáradtan a sok izgalomtól Cserei uram.

A vérmes Lázár Imre erre nem nézett sem Istent, sem embert, öklével rávágott az asztalra:

- De a Ponciussát! Hát a főkormányszék? A nagy urak? A híres urak? ... Azok hol voltak?

- Lapultak, fiam!... Az orrát se merte egy is megtörölni a generális előtt! Mindenik „kedvelt hívünk” akar maradni! Egy se mer a trón ellen picsogni!... Akikről gondolták, hogy megtenné, Keményt, Kornisst s Gyulait, a kővári kapitányt idejében félretették az útból!

Lázár mégse hagyta magát:

- Hát az országgyűlés?

- Tán te hívod össze? - gúnyolódott a vén ember. Úgy beszélsz, mint Somlyón a barátok szamara!

A bizalmas gorombaságra lehűlt Lázár Imre.

- De hát tulajdonképpen mit akar a királyné, hogy ezt tűri?

- A királyné? A te „szentséges anyád”? - célzott rossznyelvűen a szokásos megszólításra Cserei Elek. - Hogy mit akar?... Hát német bugyogót akar előbb-utóbb rádhúzni, lelkem fiam! Jobban megnyugszik a szeme rajtad, ha ilyen öltözetben vonod ki kardodat a trón zsámolyánál: - „Életünket és vérünket!”

A pap, ki eddig alig szólt, felállott és betette az ablakot.

- Nehogy a cúg megártson mind a hármunk fejének! - jegyezte meg hunyorítva.

Cserei Elek hirtelen kijózanodott. Bánta már a szót. Titokban a papot kémlelte. Hiszen igaz, hogy csíki ember, de az efféle szoknyás emberekben nem lehet tökéletesen megbízni. Egyet-kettőt simít rajtuk a püspök s mindjárt kiadják, ami bennük van. Már pedig az „Antal püspök” mind a két fülével a királyné hall. Nemhiába volt a fia nevelője. Ezekben a nehéz időkben jó ügyelni magunkra.

Zöld Péter mintha tudta volna, mi megy végbe az öreg emberben, sunyi, kesely képpel azt kérdezte:

~ Megtudná-e ezeket a nagy dolgokat bizonyítani, szekretárius uram, ha rákerülne a sor?

~ Árva szót se szóltam! - ijedt meg Cserei uram. - El ne járjon a szájatok!

~ De bátyám! - méltatlankodott a gyanúsításra Lázár Imre. - Feltételezné. hogy mi... ?

~ No, nem azért mondom! Ne értsetek félre! De az ember a mái világban ügyeljen a szájára! Magamot nem féltem, de családom van. Szegény ember vagyok. Arra a kicsi, tetves madéfalvi jószágocskára nem igen támaszkodhatom! Legszívesebben el is adnám, ha vevő kerülne.

Megint furcsát mondott a pap.

- Akkor siessen az eladással, szekretárius uram, mert maholnap sok lesz az eladó föld Csíkban!

- Az eladó föld? - hökkent meg a máskettő.

- Az!... Mert mi inkább mind ott hagyjuk azt a szerencsétlen, csíki földet és átalmegyünk Móduvába, de a katonaságot fel nem vesszűk! Isten engem úgy segéljen!

Azzal ki is következett az ajtón.

- Ejnye, be furcsa ember ez a te papod! - csóválgatta a fejét Cserei Elek. - Veszedelmes ember! ... Jó, ha ügyelgettek reá, nehogy a ti nyakatokat is magával rántsa!... Ettől minden kitellik! Hijnye be cudar forró feje van! ... Szólj vele, Emri!

Mire Lázár Imre hazavetődött a közös szállásra, a papnak hűlt helye volt. Néhány firkantott sorocskát hagyott maga után, hogy valami dolga van Borsai Nagy Istvánnal az udvarhelyszéki királybíróval s már ne haragudjék Lázár Imre, de ha úgy gondolja, hát Bögözben találkozhatnak, hanem pedig otthon, Csíkban. Addig mulassa magát, ahogy tudja.

- Mulasson a hóhér! - mérgelődött Lázár Imre, s ő is felfordult a lovára. - Affene a természetit ennek a bolond Péternek, nem tudott megvárni? No de Segesvárig utolérem!

Az utat azonban nem vette számításba.

Szentágotán túl elsötétedett s tiszta tökéletesen elvesztette a tájékozódást. Sehol se szekérvágás, se törött kerékdarab, még egy elrúgott lópatkó sem mutatta, hogy merre menjen. A réten belekeveredett valami tocsogós vészhelyekbe s hajszálon múlt, hogy ott nem ragadt lovastól. Az ég, az Isten homloka is beborult, csillagra se igazodhatott. Lova is fújva, horkolva szagolta a földet. Bánhatta, hogy nem fogadott valaki útnyitó, próbált embert, ki ismeri a helyeket, vizek járását, csínját-bínját s jómódjával el tudja kerülni a veszedelmeket. Még szerencse, hogy lesvetők kezébe nem került. Afféle latornép, út menti tekergő fölös számmal hányódik mindenfelé s hamar megbolygatják az útonjáró jámbort, aki nem tudja a földet.

Biza már jócskán virradt, mikor a Segesvár fölötti bárdolt erdő alá érkezett. Meg se állott a városban. Elege volt a szászokból. Keresztáron azonban megszusszantak lovastól.

Ismerni ugyan nem ismerte személyesen Borsai királybírót, de sok jót hallott róla. Egyenesderekú, nyakas, kemény magyar, nem afféle „alkalom-ember, mint a cigány s a nagyurak. Az úton ötlött fel benne, hogy az egész Székelyföldet fenyegető veszedelemben mind a három Széknek közösen kellene valamit csinálnia. Kutyafuttában számba is vette, kikre lehetne számítani. Háromszéken ott volnának Csórja János, az ügyvéd, Fekete Zsiga, Olasz Samu s Óvári János; de Henter Ádámot se felejtsük ki, mert őt a nép is szereti és bízik benne. Olyan férfiak ezek, mint a főzött arany ... Udvarhelyszéket már kevésbbé ismerte, de most legalább kitudja, hogy kiben mi van. Az anyaszéknek kellene vezetnie az ellenállást s ha ez a Borsai alkalmas volna!... No de meglátjuk!

- Ha nem, rajta kívül is vagyunk néhányan! - vídámodott meg és már kezdett hinni a székelyek dolgában. Nem úgy verik a cigányt, ahogy Bruckenthal úr s a generális gondolja!... De nem ám!

Öreg uzsonnaidőre vergődött be a Borsai úri házába.

Mondja, ki-mi és mi járatban van.

- No ti csíkiak ugyan megindultatok! - fogadta barátságosan a királybíró. - A papod is szerencsésen beharangozott. Ott húzza a csendest a vendégházban a kanapén. No jere, egyél valamit s dőlj le melléje! Úgy ki vagy merülve, mintha nem a ló, hanem te hoztad volna a lovadot a hátadon.

Lázár Imre köszönte a szívességet, de sietős a dolguk, még ma be szeretnének érni Udvarhelyre. Éppen csak megszusszannak kissé.

- A pap is el akart szökni, de megkuporítottam!

Különben se illett volna addig elmenni, míg legalább futólag meg nem tekinti a gazdaságot, az istállókat, lovakot, jármos ökröket és egyéb állományt. Így dukál az gazdaembereknél. Tisztesség dolga az efféle. Kerekképű, tömöttbajuszú, nyugalmas, kedves ember a királybíró, akivel a sok méreg, izgalom után tiszta gyógyulás együtt lenni. Észre se vették, úgy eltőt az idő. hogy mire megjárták magukat az élet”-en, már feljött a yacsoracsillag.

- Most már csakugyan meg kell kóstolnotok a jó rionfalvi boromat! - fogta karon Borsai uram a vendégeit. - Ebből a járatból úgy se kaptok suhutt Erdélyben. Puskával kelle nekem is a szászomat meg- kényszerítenem, hogy eladja. Anyatéj az felnőtt embernek!

- Csak éppen a szászokat ne emlegesd előttem, bátyám! . . . Úgy jól laktam velük Szebenben, hogy a halálos ágyamon is kísérteni fognak! Nagy bajt csináltak ők nekünk. Nem tudom, Péter szóla-e veled a szebeni dolgokról, de az én véleményem szerint...

- Említette! - vágta el a szót a királybíró. - Két órán keresztül ömlött belőle a szó, ugye Péter? No de lássuk, hogy mit főztek! Idáig istenesen megehültetek.

Lázár Imre megütődött. Ejnye, de különös ember ez a királybíró! Immár negyedszer próbálja előhozni a szebeni dolgokat, de ő mindig kitér előlük. Mi lehet az oka?... Ez a nyavalyás Péter is csak sunyit hozzá, félretartja a fejit, mint a szégyenlős kutya, hallgat, mintha béforrott volna a szája, ahelyett, hogy segítségére jönne; de majd kitudja őket! Addig nem mehetnek tovább, míg az ellenállás dolgát értelmesen meg nem hányták-vetették.

Vacsora alatt nem lehetett, de pipagyújtáskor mégis fölerőszakolta a kérdést, hogy hát bátyám mondd meg ápertén, mit szólsz a dolgokhoz!

- Miféle dolgokhoz?

~ Hát a mi szebeni híreinkhez!

A királybíró olyan derűsen nézett, mintha a leendő keresztfát mutatták volna meg neki s egyenes felelet helyett visszakérdezte:

- Édes Emri ecsém! Hallottál-e valamit Csíkban a Hármaskönyv harmadik és negyedik szakaszáról, amely a székely kiváltságokat törvénybe foglalja s amelyet az összes szent királyok és fejedelmek megerősítettek?

- Rémlik valami!

- Hát a Leopoldus császár diplomáit üsmered-e? ... Azokot, úgy tudom, a jelenleg uralkodó felséges Mária Terézia székely ispánasszonyunk is megerősítette!

- Tudok róla!

- No, ha igen, akkor ne szöktessétek a lovat hiába, mert amíg ezek a törvények fennállanak, addig baj nem lehet!

Hát itt nem volt mit beszélni tovább. Az ilyen törvény-csökönyös emberek ujja akkor is a paragrafust mutatja, mikor már a nyakukat elvágták. Itt valami nincs rendben!

Az is gyanús volt, hogy az első ásításra mindjárt ágyba dugta őket. Csakhogy éppen keresztet nem vetett rájuk. Tisztességből sajnálta, marasztalta, hogy ne induljanak hajnalosan, nyugodják ki magukat tisztességesen, de a szabadkozásukat mintha kicsit túlságosan hamar vette volna jóba.

Lázár Imre őszintén szólva alig várta, hogy a háta mögött tudja Bögözt királybíróstul. A papra is áprehendált. Ez az isten-csügje is a malacok álmát húzta a lova hátán s csak az udvarhelyi Szék-hídjánál ébredt meg. Addig vele se tudott szót érteni. A Küküllőből már szállott fel a reggeli köd, mikor befordultak a rókaváros felé. A pap vezetett. Nem nézett se jobbra, se balra, hanem végig ügetett a Botos-utcán és ki a Szentimrén a Szarkakőnek. •

- Hó! - állította meg Lázár Imre. - Hova megyünk, hé!

- Haza Csíkba! - lepődött meg a kérdésen a pap. - A Szarkakő alatt felcsaptatunk a Lázra, béereszkedünk Homoródon, innen a tizenhétfalusiba s a Hargitán át rövid úton haza!

- Udvarhelyt nem szólunk be senkihez?

- Nincs miért!... Udvarhely rendben van!

- Rendben? ... S ki hozta rendbe?

- Hát Borsai uram, a királybíró!

- De a teremtésedet! - hökkentette vissza a lovát Lázár. - Te itt nekem mi bolondot beszélsz? ... Borsai uram?

- Ma hajnalban lovas legényeket küldött széjjel, hogy tanácskozásra híjják az embereit: Váradi Ferencet innen a városból, Simon Istvánt, a Sóvidék „kicsiistenét” s másokat.

Fél-fele lecsúszott Lázár Imrének a lóról a meglepetéstől.

- Vagy én bolondultam meg. vagy a te eszed ment el!... Hát akkor mit űzte az eszit az este a vacsoránál? Nekem mért nem szólott?

- Mert nem bízott benned!

- Bennem? - dühödött meg Lázár. - S vajon mért nem bízott? ... Mióta nem lehet megbízni Lázár Imrében, hé? - kujakolta a mellét.

Szidta már magát a pap az elszólásért, próbálta így magyarázni, úgy magyarázni, de végül is meg kelle mondania az igazságot.

- Az ecséd miatt!... Hallotta a dolgát.

Halottsápadtan némult el Lázár Imre. A Hargita aljáig nem szólt fiaszót sem. A pap se merte faggatni. Úgy járt az erdő között, mintha minden fa mögött el akart volna bújni előle. Az erdő azonban megvigasztalta valamennyire őket. Benne itthon voltak. Ismerős minden kő, minden fa, patak, ösvény, lappangó út. Le az utolsó mókusig, minden barátjuk volt.

- Faljunk valamit! - állott meg a pap a madarasi tetőn. - Én biza megehültem! A lovak is hadd füveljenek!

Szótlanul pihentek meg egy burkus, vén fenyő alatt s a szemük rárévedt Csíkra. Alattuk feküdt a halálraítélt föld, a szép csíki medence. Köröskörül hegyek tornyosulnak, melyek némák, kiismerhetetlenek és titkosak, mint maga a Jóisten. Tekintetük felkeresett minden kicsi zugot és úgy állottak ottan, mintha az Olt vékony szalagja mellett megbújt falucskák fölött őrködnének. A körülszegő havasok temérdek határzáró testükkel pedig felvisznek egyenesen az egekbe. Ezüst és kék pára lebegett Csík fölött, mintha a gyanútlan emberek szívéből felszálló béke és áldás volna ... Könnybe lábadt a Lázár Imre mind a két szeme, a pap is úgy lihegett, mintha nem férne a szíve a mellében, a két lovacska is csak nézte a piroscsíkos, szőttes zabostarisnyát szomorúan. Azoknak se kellett már az édes, leves, friss fű s csak nagy, üres fejük bólogatott, mintha azt mondták volna: - „Immá mehetünk akár alá, akár fel!

Aki a madéfalvi „Csapás”-on leereszkedik, ne sokat járjon a szája, ha nem akarja elharapni a nyelvét. Meredek, futott-csúszott helyek, kőhalmazok, szakadékok fölött vezet le az ösvény, nem is ösvény, inkább vadcsapás, juh-nyomás, vízmarta, istenverte, bolond, kopár hely. Néhány nyomorék fa kimosott, levegőben lógó gyökerekkel úgy görbül a mélység fölé, mint a vénember kitátott szájából elődőlt, odvas, fekete fogak.

Valahogy csak lejutottak.

- Bénézünk édesapámékhoz Madéfalvára! - hívta szívesen társát a pap.

- Eressz engem haza, Péter!... Nekem már semmi hasznomat nem veszitek! Megbélyegzett ember lettem!... Az imádságomnak se hisz többet székely!

De azért csak vele ment, mint a holdkóros, engedelmesen és szerencsétlenül. Egy gyermek is azt tehette volna vele, amit akar.

Kurta futamodás volt mindössze a falu, s az öreg Zöld János háza tán a harmadik, negyedik Felszegben.

- No, itt vagyunk! - készült lemászni a lóról a pap, hogy kaput nyisson, de Boriska, a leány az ablakon keresztül már meglátta, hogy jönnek. Úgy ott volt, mint a szél.

- Jaj, Péter bácsi!... Jaj, Emri bácsi! Magik azok? ...

- Dehogy vagyunk mi, te seprűznivaló boszorkány! - dédelgette a húgát a pap. - Csak a lovonjáró lelkünk!

Öreg Zöld János is ott állott az eresz alatt.

- Anti te! - kiáltott hátra a szolgának. - A lovakot lásd el!

Romjában is ügyes, jótartású, tekintélyes ember volt Öreg Zöld János, mint ahogy dukál is annak, aki úri fiakot nevelt. Maga is belépett vendégei után az „első ház”-ba s csak ott vette jobban szemügyre a két fáradt vándort.

- No ti se híztatok meg Szebenben!... Olyanok vagytok, mintha a feneketek a lovon maradt volna! Bezzeg az én üdőmben ...

- Édesanyám nincs itthon? - nézett széjjel a „pap-fiam”, ahogy otthon Zöld Pétert nevezni szokták, de csak az apja, mert édesanyja mindenki előtt „Tisztelendúr”-nak nevezte. A világ sűrű kincsiért se mondta volna, hogy: - „Fiam”. Az Űr Jézus tán még meg es sértődnék, ha így eltulajdonítaná tőle.

- Te leány, hova leve anyád? - fordult Boriskához az öreg.

- Valahova kiveszett!

- Hát Jani, az öcsém?

- Neki hivatalos dolga van Szeredában!... Ha jól tudom, éppen holnap lesz a székgyűlés.

Az egyszerű falusi emberi minden kevélysége benne volt, ahogy hírül adta a vén székely, mert - valljuk meg az egyigazat nem is kicsi dolog, ha az emberfia széki biztos.

Türelmesen megvárta, míg az urak kényelembe teszik magukat s illedelmesen csak azután kérdezte meg:

- S ti mit végeztetek Szebenben?

A festeti padlábán üldögélő Lázár Imre legyintett setéten.

- Biza nagy bajok vannak!

- Majd eligazítsátok!

El hát! Miért kínlódik az ember egész életiben? Miért nevel urat kettőt is s mire valók vagytok ti is Emri öcsém, ha még a mi kicsi sorsunkat se tudjátok eligazítani?

- Hát az új gubermártont látátok-e?

- Mi igen, hogy a nyaka szakadjon meg!

- Szakadjon! - billentette ki a süveges pipát a szájából az öreg, olyan szent meggyőződéssel, mintha a Miatyánk végére tenné oda az ámment. - S te Pétör a püspökkel beszéltettél-e?

- Én egy szót sem, apám I

De már erre felfortyant a vénember:

- Mit mondasz?... Meg se tisztelted a püspöködet?.,. Akkor mi a fityfenével töltöttétek a drága üdőt?... Álló hétig odatekereg s még a püspökivel se beszél!

Mindjárt meg is bánta a kuruckodást. Az a kecskebéka-leányka is egész elváltozott a kemény hangra.

- Különben a te dolgod!

A béke ezzel újból meglevő, bár még vonogatta kissé a szemöldökét az öreg. Magánál se szerette az olyan természetet, amelyik a lisztbe mindjárt az első szóra vajat okádik.

Szerencsére nagy öröm-könnyhullatással megjött a „vénasszony”, maga kifordulhatott az ajtón, amíg azok odabenn „nyalakodnak”.

~ Jé, fussak s csináljak egy kicsi jó vacsorát! - sürgött az öregasszony is. - Ugye nem is ettetek valamirevaló ételt, lelkem kicsi csürkéim?... Te addig gyújts világot, Boriska, s teríts asztalt!

- Jöszte, Boriska! - mosolygott a bátyja, mikor a leány meggyújtotta a gyertyát. - Hoztam neked valamit!

A szép, barna leány elpirult.

. - Elhozta? ...

Arra már ki is terítette a pap az ajándékot: a királyszín selyemövet, arannyas szoknyát, nyakszorítót szederjes kővel. A leányban felbugyborékolt az öröm s kapott a pap keze után, de az elvonta.

- Nem én vettem!... Pista küldte!

- Pista! - sikoltott fel lángoló szemekkel, boldogan a szép leányka. - Levelet nem íra?

- Mi vagyunk a hibások! - hazudott tovább a pap. - Olyan hirtelen jöttünk el Szóbeliből, hogy ideje se volt levelet írni, de tiszteltet s csókoltat.

Lázár Imre megkövülve ül a kanapén. Felháborodva akar felugrani, de nincs ereje, elhalt egész teste, lelke. Csak nézi, hogyan repül ez az áldott gyermek a holmival, mint egy fehér galamb, hogyan szorít a szívéhez külön-külön minden darabot és fut ki az édesanyjához az örömtől arannyá vált orcával:

- Édesanyám! Édesanyám!... - Nézze, miket küldött az én Pistám’...

Lázár Imre, ha eddig nem tudott, most már nem is mert szólani. Nem ölheti meg ezt az ártatlan gyermeket. Hosszú magábaroskadás után mégis megkérdezte a paptól:

- Szabad volt-e hazudni szegénykének? ... Bele fog pusztulni, ha mégis megtudja.

Zöld Péter megvonaglott, de úgy tett, mintha neki állna feljebb.

~ Ki mondja, hogy hazudtam?... Az egyigazat mondtam! Ezt a holmit a te öcséd küldte a mátkájának!... Mikor eljöttem Cserei uramtól, egyenesen hozzá mentem. Meg akartam bizonyosodni... Nem volt igaz a mendemonda a kancellárnéval...

A bámulattól még a szó is megfogant Lázár Imrében, hiszen a saját szemeivel látta, mi történt ott az arany völgyben. Miért hazudik újra ez az ember? ...

Aztán megértette. Keményen felmozdult a kanapéról és remegő, felgerjedt, meleg indulattal hosszan, szentséges-komolyan belenézett a barátja szemeibe:

- Kétszer hazudtál ma nekem, de ezerszer áldjon meg az Isten érte, Péter!...

V

Együtt mentek a székgyűlésre.

- Soha jobbkor nem csinálhatták volna ezt a gyűlést? - örvendezett Lázár Imre, ki a tegnapi jelenettől új életmagra kapott. - Minden számottevő ember ott lesz s egycsapásra megszervezhetjük az ellenállást.

A pap nem lelkesedett. Mi az ördög lelte, hogy olyan böjtösképű csüggeteg, mintha az orra vére folyna? Csak rázogatja a fejét.

- Te nem tartasz velem? - Nem helyesled? ...

- Nem akarok idő előtt tömlőébe kerülni!

- Tömlő ebe?

- Az jár a felségárulóknak ?

- Te ... te ... mit beszélsz?

Tudta már Lázár Imre is, hogy mire céloz a pap.

-Azt hiszed, hogy a saját fajtánkban nem bízhatunk meg?.., Hogy elárulhatnak,,,? Hogy volna olyan gazember az urak közt, ki megtenné?

- Azt!

Lázár Imre keserűen megjuhászódott.

- Annyi lehetetlent láttam az utolsó héten, hogy még ezt is elhiszem neked!... De akkor mit csináljunk?

- Bízd csak reám!... Ha kérdi valaki, hogy mit csináltál Szebenben, csak annyit mondj, hogy az öcsédet látogattad meg!

- Van valami terved?

— Van!

Ilyen kurtákát böffentett a pap. fele Lázár nem mert kérdezősködni, Az is nyilvánvaló volt, hogy szándékosan húzza-halasztja az időt, Meg-megáll a vetések mellett, számigálja, hogy milyen termés várható, hogy fog ereszteni a zab, rozs, árpa, milyen lesz a szénatermés, a pityókának vájjon fog-e járni az idő.

- Feltermés se lesz! - derült fel az arca s szinte táncra perdült a nyurga, erőtlen, gyér, lézengő rozsocskák mellett.

- Ember? - hujjantott rá Lázár Imre megbotránkozva, - Te miket beszélsz?

- Szervezem az ellenállást!

Szentkereszt legyen velünk, ez kötözni való bolond! Ki hallott még olyant, amióta a világ fennáll, hogy egy felszentelt pap örvendezzen népe nyomorúságának, a fenyegető éhínségnek, anyagi pusztulásának? De nemcsak ő, a madár is megállóit a levegőben a csudálkozástól, mikor a pap azt kezdte magyarázni, hogy amelyik népnek nincs semmije, annak félteni valója sincs a szabadságán, függetlenségén, jogain kívül, s ezekhez annál szívósabban ragaszkodik. A kúduson csak segíteni lehet, de elvenni tőle nem, mert annak már csak lelke van.

- Es ha az egyetlen lelkét veszik el?

- Akkor megérdemli, hogy elpusztuljon!

Lázár Imre kezdett félni a barátjától. Veszedelmes ember!

. A pap oda se ügyelt az ellenvetéseire, minden úton, mezőn hányódó emberrel szóba állott, még a cigánytól is megkérdezte kedvesen, hogy' hány tetűje van. az útba eső falvakban a kapukon bekiabált, vagy az utcán játszó kölyköket vizsgáztatta: - „Mi végre teremtett téged az Isten?” Már delet harangoztak, mikor Tapolcára beértek. Még o csudálkozott:

- Ejnye, hogy eltőt az idő! Mozogjunk, Imre!

Már mozoghattak. Az ebéd közepén tartottak a széki urak, mire béalázatoskodtak közibük;

- Dicsértelek …

- Latinul mondd, az ebadta! - mordult fel Boros Ferenc, a fel- csíki királybíró. - Mától fogva deákul beszélj!

- Ahá! - villant meg a pap szeme. - Megjött a rendelet.

Szentmihályi Sándor Gáspár s Csedő Dávid, a szentgyörgyi mindjárt helyet szorítottak maguk közt.

- Ide mellém Emri, papom!... Hát megjártátok Szebent?

~ Tegnap érkeztünk!

- Meglesz az új adó? - türelmetlenkdett Blási, a kászoni alkirálybíró.

- Az már meg is van, Pista bátyám!

- De csak papiroson s azon is marad!

Jól esett hallani ezt a nyakas magabiztonságot. Kemény emberek ezek. Beléjük törik a generális bicskája. Csík nem Szeben. De nem, a teremtésit!

- S mi van az állandó törvényszékkel?

A pap azt is tudta.

- A tizennyolcadik! ülésen fogadta el a főkormányszék!

- Eltakarodjatok a szemem elől az ilyen hírekkel! - sújtott az asztalra mérgesen Balás Ádám. - Vessétek ki a károgó varjait!... Ti mit képzeltek, hogy az efféle disznóságot csak úgy egyszerűen lenyeljük

Zúgtak tisztességesen a többiek is. Lázár Imre ragyogott a gyönyörűségtől, de ekkor a pap valami cédulácskát vett elő a zsebéből s elkezdte olvasni, hogy: …A főkirálybíró fizetése ezer rhénes forint. Kétszáz forinttal felemelték. Az alkirálybírók fizetése fejenkint százötven forint, a két királyi számvevőé hatszáz, a jegyzőé százötven, a vicéé száz, az öt ülnök koponyán kint százat kap?’

Szép pénzek ezek, jól jár, aki kapja. Az urak meg is szédültek pillanatra. de becsületükre legyen mondva, mindjárt meg is restellették magukat. Mikor azonban a pap azt is elpletykálta, hogyan tették félre az útból Kemény László gubernátort s hogyan keresik a generális kedvét, akik maradtak; a csíki urak is megszeppentek kissé. Látnivaló, hogy a generális nem tréfál. Jó lesz a szájra vigyázni! Ki teheti, húzza meg magád!

Lázár Istvánban felforrt a keserűség:

- Ugyan megcsendesedtek tiszturaimék! A határőrség dolgát nem Is kérdik?

- Mendemonda az csak, fiam! - intette le a koros Szabó Ferenc, az alcsíki királybíró.

- Ki mondja azt? - süvöltette Lázár Imre. - Tudják-e tiszturaimék. hogy halálra vagyunk ítélve? A kenyerünket kiveszik a kezünkből adóval, törvénykezési jogunktól megfosztanak, a katonaságot ránk erőltetik, kutyába veszik az ősi székely szabadságot, megerősített kiváltságainkat. A románsággal már elbánt a generális, most a magyar következik, hogy a szászokat a nyakunkba ültethessék ...

- Ülj le, Emri! - féltették a jóakarói.

- Legyen eszed! Ne tedd magad tönkre? - súgta Botskor Elek s a pap is rángatta másfelöl a dolmányát. Néhányan nekitüzülve helyeseltek. voltak, kik kínosan feszengtek a széken, a szentdomokosi papnak, ki ellensége volt, még a bolhája is táncolt örömében, hogy Lázár így tönkre teszi magát, mert ahogy Endes Mihály megjegyezte, több pityókát ezek után alig eszik Csíkban. Aki sajnálta, még az is temette magában. A félénkebbek haza készülődtek, az asztal megbomlott, a többség azonban nem mozdult, csak nézett maga elé elgondolkodva. A bor megfáradt a pohárban, de senki nem nyúlt hozzá.

Lázár Imre csalódottan, fulladozva magába roskadt. Bizony kissé még a szomszédai is elhúzódtak tőle. A pap is azt recsegte a fülébe:

- Imre, Imre, beh földigleszamár vagy!

Az egyetlen Túri István, a gyergyai királybíró lépett hozzá és hosszan a szemébe nézve, némán kezet szorított vele.

Zöld Pétert, a papot az a meglepetés érte, hogy az esperese, a hosszú Szász János néhány rideg szóval magához rendelte. Kissé megkeserítette a szája ízét a hideg, hivatalos írás, mert senki se volt egész Csíkban, kihez nagyobb bizalommal ragaszkodott volna, mint az esperes, ez az áldott, drága öregember, apja helyett apja, anyja helyett anyja, próbált, igaz pap és magyar. Valami félreértés kell, hogy legyen.

Aggódva kocogott fel kis lovával Somlyóra.

Az irodában hárman is voltak: az esperes, Sikó, a gyergyói esperes s Botskor Pál, a gvárdián. A köszönését se várták meg, vén Sztisz János mindjárt reá támadt:

- Hol volt tíz napig, plébános úr?

A pap egészen elhűlt. Hiszen máskor is előfordult, hogy az „öreg” négyszemközt megfeddette barátilag, szelíden, de így neki nem ment sohasem. Mi lelte ezt a szelíd, jóságos embert? ...

- Szebenben! - hebegte elképedve.

- Ki temette el addig a halottait?

- A ... a kántor!

— Szentmisét is a kántor mondott?

Arra átmentek a hívek Mindszentre!

- Szebenben is a kántor engedte cl?

- Akartam jelentést tenni, - védekezett a pap - de Főesperes úr éppen akkor nem volt itthon!

Az esperes rá se hederített.

~ Talán személyesen jelentette a püspök úr Öméltóságának, hogy miért nem olvasta fel a körlevelét?

- Miféle körlevelét?

- Amit a szélybeli katonság ügyében bocsátott ki!... Tessék! Az van benne, hogy a szószékről rá kell beszélni a népet a katonáskodásra.

Zöld Péter, feketére sorvadt a szemébe ágaskodó betűk láttára, de az esperes lélekzetvételre se hagyott időt.

- Az ön mulasztását, plébános úr, nem lehet egyszerű dorgálással elintézni. Mivel főhatósági engedély nélkül elhagyta helyét és híveit, ezennel egy hónapra felfüggesztem a beneficiumtól... A páter gvárdián úr lesz szíves erre az időre egy miséző pátert kölcsönözni! - fordult a főatyához, aki készségesen bólintott. - Plébános úr várjon meg a szobámban, míg a vendégemet kikísérem!

- Nagyon helyes! - dicsérte az intézkedéseket Sikó esperes, akiről azt tartották, hogy „felfelé alázatos, lefelé gyalázatos” s titkon ő informálja a püspököt a csíki dolgokról. Jó előtte tartózkodónak lenni.

- Hát jó! így is jó! - szomorkodott magában a nyilvánosan megszégyenített pap. Nem a feddés, hanem az fájt, hogy az egyetlen ember is, akiben bízott. így megváltozott. Inkább elhitte volna, hogy a föld kiesik a sarkából, minthogy az öreg Szász János ekkorát fordítson a köpenyegén... Megverte az Isten alaposan ezt a népet, ha már a legjobbjai is ilyen hamar megtagadják!

Sóhajtozott, búsult, eresztgette a szárnyait. Azt is alig hallotta, mikor a. Sikó esperes szekere elzörgött. Megy ő is. Mi keresni valója lehetne még itt? Nem bánja, ha ezt a szál reverendát is lehúzzák a hátáról. Vette a fövegét, de az esperes már visszajött a baráttal.

- Itt maradsz vacsorára! - förmedt rá mord képpel.

A gvárdiánnak fülig nyúlt a szája a visszafojtott nevetéstől.

Zöld Péter kezdett eszénkedni.

- János bácsi!... Te!... Ügy-e csak tréfa volt?

- Mi?

- Az egész ... A felfüggesztés ...

- Az nem volt tréfa! Az kötelesség volt!

Már a régi, meleg hangján mondta.

A pap lelke kezdett lábadozni.

- Nem bánom, csak te ne haragudj, János bácsi!

Már tudta, hogy Sikó miatt kellett így cselekednie az öreg esperesnek.

A régi, meghitt hangulat visszatért. Jól esett a sok keserű perc, leverő bajok, fenyegető veszedelmek miatti gond után kissé megpihenni egymást közt. Félig fagyott madár volt a Zöld Péter lelke is. melyet most a meleg házba vittek, hogy ébredezzék. Az ő szemein is kisütött újra az élet s régi mókás kedve kezdett visszatérni.

- Csak egy a baj ennél az én felfüggesztésemnél, te, János bácsi - sunyított fel az espereshez.

- No?

-= Az, hogy a híveim pap nélkül maradnak, mert nekem nincs otthon borom, olyan barátot pedig nem ismerek, aki egy hónapig bor nélkül Szentléleken kitartson!... Nem úgy van, Pali bácsi?

A gvárdián mosolygott:

- A közmondás azt tartja: „Ne féltsd te az ludat a vízbehalástól!...” Hiába kétszínkedel, egy hónapig mehetsz akár alá, akár fel! Úgy is szeretsz tekeregni.

- Mi lesz velem, szegény földönfutó árvával? - mímelte a kétségbeesettet. - Az se lesz, hol a fejemet lehajthassam!

A két főpap összenézett, mintha azt mondanák, hogy itt az idő, el lehet már neki árulni, amit ketten megbeszéltek. Vén Szász János el is komolyodott s furfangosan kezdett példázódni, hogy: - „Azért te ne essél kétségbe, Péter fiam! Nagy hely Csíkország. Mire szépen végiglátogatod s elmondogatod, hogy miket tapasztaltál Szebenben, mire számíthat a szegény földnépe, hogy kéne, mit kéne csinálni az elkövetkezendő bajokban, segítségére, támaszára lennél, erősítgetnéd a lelküket, egyik székely kezit szépen a másikéba tennéd, hogy a megpróbáltatásokban ne legyen senki egyedül; hát szépen el is telnék az az egy hónap ...” Valahogy úgy. ahogy Pál apostol csinálta annak idején!... Én nem mondtam semmit, de a te helyedben így csinálnám. Isten is jószámba venné!. . . Különben te lássad!

A pap úgy nézett fel öreg testvérére, mintha szentséget mutatna neki, egész lénye lassan átforrósodott, a gyönyörű gondolat kinyílott benne teljes pompájában, mint egy égből lehajtó fenséges piros virág, melynek tiszta kelyhe védőleg borul rá erre a szerencsétlen, halálra ítélt, fájdalmasan drága székelyföldre... Aztán hirtelen mozdulattal rávetette magát a vén atya fonnyadt kezére.

Zsögödön járt már Zöld Péter, mikor eszébe jutott, hogy a vacsoráról teljesen meg is feledkeztek.

Vén Szász János borzongva hajtotta rá sárga, ráncokkal kivert öreg fejét dohos breviáriumára.

Vájjon hol végződik az út, melyen kedves fiát elindította?... Lehet, hogy a halál kapujában ...

- A mi segedelmünk az Úrnak nevében!...

Az alvó Csík fölé szélesen felszállott a hold valahonnan a menasági Kárpátok fenyegető ormai mögül

VI

Füttyös, boldog kedvvel táncolt be a hivatalba a szerelmes-bolond Lázár István, mert végre az asszony biztatón rámosolygott.

- Ugyan jól főtt á lencséd! - rosszalta a nézésével a kebelbarátja, Baló Anti. - Kérdezett a főkirálybíró!

- Bornemisza uram? … Hát a’ mit keres itt?

- Magához rendelte a generális.

- S mi ügyben?

- A katonaság dolgában.

- No akkor emberire talált! A báróval könnyen nem bánik el!

- Az ezután válik el!

- Nagy ember ő, hé!

- De csak Csíkban s Abafáján, a birtokán!

~ Ide elégnagy mennykövekkel jött! - elegyedett a szóba Halmagyi István, a titkár, judíciózus, széleslá lókor ű ember.

- De csak akkor sütögette el a mennyköveit, mikor megtudta, hogy a generális kiment Freckre, a kastélyába, mintha itt se volna őkegyelme! - ellenkezett Baló Anti.

- Beszélhetsz akármit, mégis nagy ember a főkirálybíró! - védte Lázár.

- Az akkora, hogy törik le a hintó alatta. Jóltáplált, vérmes, istenes, nagy ember! Igazi szuszogó csíki medve.

- Hamar karikát húz a generális az orrába! - vélte Halmágyi, de ebben Lázár István nem volt olyan biztos.

- Még kitörheti benne a generális a nyakát!

- A generális másnak szokta kitörni a nyakát! - oktatta a tapasztalt Baló Anti a pajtását. - Megteheti, mert a királyné szoknyája védi!

- Törvény és szoknya két dolog! - pattogott Lázár.

- De az utóbbi a jobb! - tréfált közbe a titkár kiábrándultán, mert magában ő is igen fájlalta Erdély állapotát.

- Eláné, ha valakinek kettő van! - célozott Baló a generális és a szép Bruckenthalné viszonyára.

- Lázár. István kicsit elfehéredett s zavartan lesütötte a szemeit. A fiúk dolguk után láttak.

Másnap újra fel cammogott a csíki főkirálybíró a guberniumba, de jelentik^1 neki, hogy a generális úr még mindig Frecken mulat.

- Nem baj! - próbálja elveresedve elvenni a nyilvánvaló semmibevevés élét. - Legalább időm van a szemibe nézni ennek a katonaságügynek!

Minél inkább „szemébe nézett” azonban az ügynek, annál kisebb ember lett. Az első napokban- még tekintélyesen hajtogatta egy-két megbízható magyar tanácsosnak, hogy a székelyek katonásításáról addig szó sem lehet, míg az országgyűlés meg nem szavazza, de későbben mindinkább elhalkult a szava. Eleinte kesergett még a kormányszéki urak előtt jó abafái kiszólással, hogy „a generális és Bruckenthal úr eladták a hazát”, de mikor látta, hogy még a legbizalmasabb barátai is kezdik elkerülni; alaposan megszeppent. Akkor tűnt fel, mikor Cserei Elek szemibe mondta: - „Ejnye be rosszul tette, hogy hozzám jött Méltóságod!”

Mindebből summázva a véleményét, szánalmasan kicsi, szomorú és csendes ember lett a csíki főkirálybíró. Álmatlan éjszakákon sokat birkózhatott az Isten angyalával, nappal pedig kerülte az embereket. A városkapukon kívül kószált, hogy ne találkozzék senkivel s hatodnap alig tudta előkeríteni Baló Anti az üzenettel, hogy siessen, mert a generális minden pillanatban várja.

Nem volt már a régi, derűs tekintélyes úr, mikor a kancelláriákon áthaladt. Éppen csak valamennyire rendbe szedte magát a generális előtt s elfúló szóval jelentette:

. - Vettem kegyelmes uram levelét, melyből megértettem a limitanea militia ügyében ...

~ Őfelsége, a királyné szent akaratát! - fejezte be a mondatot kurtán a generális.

A főkirálybíró alázatosan meghajtotta a fejét.

- őfelsége a királyné szent akaratát! ...

- Melynek törikszakad meg kell lennie!

- Törikszakad meg kell lennie! – ismételte .a nagydarab ember készségesen, mintha a halálos ágyán imádkoztatná a generális.

Az országgyűlést, főkormányszéket, törvényeket, a székelyek jogait. sokpecsétes kiváltságait említeni se merte a jó úr. Attól rettegett, hogy elárulták a generálisnak, hogyan rebelliskedett, de a nagy úr nem mutatta jelét, kurtán-furcsán végzett Csík reménységével, akiben már csak a tapasztalatlanabbak bíztak.

- Intézkedtem, hogy mihamarabb katonai bizottság szálljon ki Székelyföldre báró Schröder ezredes vezetésével a sorozás és felesketés végrehajtására. Főkirálybíró úr csatlakozik a bizottsághoz és minden erejével igyekszik rávenni a népet a katonaság vállalására.

- Nehéz dolog lesz! - aggodalmaskodott a főkirálybíró. - Én ismerem a székely népet!... Nehéz dolog lesz!

A generális türelmetlen volt.

- Emlékeztesse őket őseik vitézségére és arra, hogy már az anyjuk tejével szítták magukba a vitézséget! - gúnyolódott. - Mi majd fogunk alkalmat adni, hogy vitézkedhessenek!

A főkirálybíró elpirult és óvatosan megjegyezte:

- Nem hiszem, hogy ennyi elégséges lenne!

- Akkor mondja meg nekik, hogyha katonák maradtak volna, nem estek volna annyian a nemesek jobbágyaiul s nem kellett volna annyi földet és erdőt átengedniük az uraknak!

Bornemisza Pál nem hitt saját füleinek. Hogy ő lazítsa a népet urai ellen Erdély kormányzójának parancsára?... ö, a főkirálybíró, a törvény felesküdt őre? A gondolatára is kiverte a verejték. Súlyos dolgok ezek! Szörmentiben figyelmeztette is a tábornokot:

- Veszedelmes effélit mondani a népnek! Hátha lázongás lesz az eredménye?

- Akkor majd rendet csinálunk köztük! - intette le az aggodalmat Buccow generális.

A főkirálybíró úgy magába nyomorodott, mintha a belső részei összeszáradtak volna és szomjasan égnének, mint a parázs. Már látta, mire megy ki a tábornok tanácsa: rendcsinálás címén akarják leverni és a katonaságot rákényszeríteni a székelyekre, örökre elveszíteni. Fehér szájjal hebegte:

- Nem merem biztatni kegyelmes uramot, hogy így is, hogy a székelyek a bizottság elé álljanak!

Az ellenvetés végleg kihozta a sodrából Buccowot.

- Miféle főtiszt ön? ... Adjon ki rendeletet, hogy aki a kitűzött napon nem jelenik meg a bizottság előtt, annak ötszáz forint, jószág és fővesztés a büntetése. Erre, tudom, ott lesznek!

Csüggedten adta meg magát a főkirálybíró.

- Így lesz, kegyelmes uram, de írásbeli utasítást kérek!

Buccow elhúzta a száját az előtte görnyedő alak fölött.

- Minek az?

- Hogy igazolhassam magam mind a trón, mind a nép előtt!

Dölyfösen legyintett a tábornok.

- Fölösleges! önnek elég az én igazolásom!... Munkáját figyelemmel fogjuk kísérni „mind a trón”, mind én. Egyikünk se feledkezünk meg önről, se a trón, se én ... Már aszerint, ahogyan főkirálybíró úr alkalmazza magát...

Görnyedten ment végig a főkirálybíró a hivatali szobákon. Nem látott meg semmit, nem vett észre senkit. Feje nehéz gondokba sötétült, fehér tokája a mellére locsogott, ahogy leereszkedett a kopott cserefa-lépcsökön, A tisztviselők elhűlve néztek utána:

- Úristen! Mi történt ezzel az emberrel?

Lazái István megszánta és utána futott. Nem lehet ilyen állapotban magára hagyni.

- Főkirálybíró úr!... Főkirálybíró úr!

Mintha álmából rázta volna fel, úgy fordult vissza a kapuban:

- Mit akar az úr?

A fiatalember zavarba jött.

- Nem ismer a főkirálybíró úr? - motyogta. - Lázár vagyok’... Lázár István Csíkból! Hiszen még kérdezett is utánam Méltóságod!

A főkirálybíró visszasüllyedt magába, mintha árva szót se hallott volna, de nem ment tovább, csak állott egyhelyben, mint aki semmit nem tud magáról. Lázár István már azt gondolta, hogy elhúzódik onnan, de ekkor hirtelen, hevesen felütötte fejét a királybíró:

- Becsületes székely ember vagy te, fiam?

- Annak tudom magam! - csodálkozott Lázár.

Erre a főkirálybíró előrántotta selyem erszényét, remegő ujjakkal kiszámolt a másik markába tíz rhénes forintot:

- Ha nem hazudsz te is, akkor fogd e pénzt, menj be itt szemben a templomba a barátpapokhoz és mondd meg nekik, hogy ezért a pénzért addig mondják a misét értem, amíg az Isten megkönyörül rajtam és magához szólít, hogy ne kelljen megérnem az én szerencsétlen nemzetem végpusztulását!...

Lázár István hátratántorodott.

- Hát így állunk?

-... Foganatos, sok misét, hogy ne érhessem meg június huszonnegyedikét !

Fertály óra múlva is egyhelyben töprengett Lázár István:

- Szentisten! Mi lesz június huszonnegyedikén ? . ..

Álló hónapig tusakodott magával Bornemisza Pál főkirálybíró. Végigtapogatta Erdély urait, de a székelység veszedelmét vagy nem látták, vagy nem bánták. Aki bánta volna is, annak is elébbvaló volt a maga bőre. Senki sem merte magára vonni a királyné neheztelését.

Az volna a rendje, hogy a három székely szék főtisztjei együtt járjanak el az ügyben, de Mikes és Dániel urakban ő nem bízott. A legegyszerűbb volna lemondani a főkirálybírőságról, de félt, hogy kárára tudnák be Bécsben és azzal áltatta magát, hogy gyávaság volna megfutamodni és magára hagyni a szerencsétlen népet nagy megpróbáltatásában. A szebeni út után tisztában volt, hogy kifelé ugyan önkéntesnek hirdetik a katonáskodást, de a generálisnak eltökélt szándéka, hogy még a csecsszopót is fegyverbe öltözteti. Ha szépszerével nem megy, képes az egész nációt eltörülni a föld színéről. A fennvaló Isten őrizzen meg minden ellenállástól! Nem marad más hátra, mégis rá kell beszélnie a népet, hogy legalább a puszta létét megmentse. Az elvesztett jogokat később vissza lehet szerezni, de az elvesztett életet nem. Még a bizottság előtt bemegy Csíkba s a széki tisztekkel megtanácskozza a dolgot.

- Így tegyen, édes uram! - biztatta a felesége is.

Szokása szerint azonban addig tapogatta a Mária-érmet a nyakában, addig halogatta a menetelt, míg a napok a fejére olvadtak s megjött a parancs, hogy induljon, mert az Ernst-bizottság útra készen áll.

Nehéz szívvel mászott fel a vasas szekérbe, háromszor is végigcsókolta családját, mintha vesztőhelyre vinnék.

Amerre elhaladt a szekér, mindenütt akkora volt az erdők, mezők békessége, csendje és szépsége, mintha Isten lelke lebegne útja fölött. A nép mindenütt a szénával bíbelődött. A férfiak ingre vetkőzve kaszáltak. az asszonyok, leányok rendet ráztak, takartak s a júliusi áldott nap tüze bágyasztotta. Az utak széléig becammogott hegyek lábára, völgyecskékbe épített falucskák csendesek és ijedtek voltak, mintha vesztüket éreznék. A boronafákból ügyeskedett, magas tetejű, kontyos házacskák egymáshoz dugott fejjel titkolóztak, vagy védőleg előre hajlottak a porban gyanútlanul játszó gyermekekre, az utak élő szobrocskáira. Akármerre nézett a főkirálybíró, mindenütt ny. ló virág, áldás, élet, független, szép, szabad béke, mely fölött madárkák lebegnek. Nyakig takaróztak a hegyek a színes-hímes szépséggel …

Ez Székelyföld.

Holnap, holnapután pedig eltűnik a varázslat és ő azért jön, hogy segítsen eltüntetni. ...

Fájás nyilait végig a főkirálybíró szívén.

- Állj! - ragadta meg a kocsisa kezét.

- Csak nincs valami baj? - csavarta hátra az ember a fejét.

- Nincs, nincs! - restellette gyengeségét a főkirálybíró.

Kurta futamodás után az elárnyadt ember újra elbóbiskolt a bakon.

A főkirálybíró ránézett és arra gondolt, hogy éppen ilyen gyanútlanul alszik ez a nép is Istenhez felmutató, hegyes sapkája alatt.

Átkozott legyen, ki felkölti veszedelmére! ...

Napszállatra bevergődtek Gyergyóalfaluba, ahol már várta a három előre odarendelt csíkszéki alkirálybíró. Tudlak ők is már mindent.

Máskor, ha Csíkba jött, nem így^7 fogadták érte a tűzbe is beugrani kész, hű emberei. Ilyen leverten, zárt hivatalossággal, pusztító nézéssel, egymásra mart szájjal. Zokon is esett a főkirálybírónak:

- Úgy látom, nemigen örülnek uraimék bejövetelemnek!

A vén, feketefogú Szabó Ferenc válaszolt.

- Nem lehet másképpen, méltóságos uram!

Érezte a főkirálybíró, hogy e három ember képében egész Csík válaszol. Ügy vannak vele most, mintha magában a Jóistenben csalódtak volna. Még a kúszoni Blási István is, aki pedig minden rossz hírre azt mondta eddig: - „Nem vágják el a tölgyet egy vágásra!” - most szomorúan szemébe mondja:

- Vékony szeren függhet a székelység sorsa, ha főkirálybíró uram is elállótt tőlünk!

- Mért jőve ide, méltóságos uram! - szökött a könny a melegszívű Boros Ferenc szemébe.

- Ne kínozzanak kegyelmetek is? - kap a zúgó fejéhez Bornemisza úr. - Tudhatják rólam, hogy százszor szívesebben búcsúznám rebegő nyelvvel az élettől, s jobb volna nekem, ha földbe takarítsák meghidegedett tetemimet, semhogy madárfia-kárát is kívánjam a székelységnek ... Mióta Szebent megjártam, pokol volt az életem a féltéstől, nyugtalanságtól, tanácstalanságtól, de nincs más mód, fel kell vennünk a fegyvert! A katonaságnak meg kell lennie!

- Sohasem! - hördült fel Fekete Túri.

- Hallgassanak rám kegyelmetek! - instálta a nagy úr. - Nincs más mód. Végpusztulásunkra megyünk, ha nem engedelmeskedünk! A generális nyíltan megmondta.

~ Nono! - hitetlenkedett a vén Szabó Ferenc. - Hát az országgyűlés, a törvény, megerősített jogaink, kiváltságaink?

- Kutyába se veszik ezeket!

- Hát a felséges királyné?

~ Csak a generálisra hallgat!

- Hát a mi nagyuraink?

- Ne is kérdezze őket!

- Ügy? - pillantott baljósán az öreg. - Akkor a mi utaink elválnak méltóságos uram!... Nem átkozzuk, de nem is áldjuk. A mi igazunk más. Lehet, hogy annyi baj szakad reánk, hogy fekete ujjainkon megszámlálni se tudjuk, de mi nem tágítunk!

- Vivát! - csillant fel elszántan a másik két úr is.

- Saját halálukat éljenezték meg kegyelmetek! - jegyezte meg keserűen a főkirálybíró.

- A mi életünk a legkevesebb!...

A belépő hajdú megzavarta:

- Itt vannak tiszturáimék!

Már ott prüszköltek, röhögtek a lovak az ajtó előtt és a tisztek nyomában bedobogtak az udvarra a vasas katonák.

A tisztek fokhegyről csak odahajították a nevüket: báró Schrödet ezredes!... Sambler kapitány! - de az urakéra nem voltak kíváncsiak. Nem azért jöttek, hogy felparaszt királybírókkal parolázzanak. Gyors és feltétlen engedelmességet kívánnak.

- Összegyűltek az emberek?

Fekete Túri válaszolt. Itt ő volt a gazda.

- A községházán várnak!

- Akkor mehetünk!... Kapitány úr, adja ki a parancsot a készültségnek!

A falu népe a kapuk alól, az út két partjáról bámulta az urakat. Jól esett látniok, hogy a főkirálybíró a kevély tisztekkel szemben is megőrzi méltóságát, „Ne hagyd magad, uram!” - biztatták a nézésükkel. Bizalmas jóemberük nekik a főkirálybírő. „Csík apjá”-nak nevezte el a közszólás. Megfelel ő majd a tiszteknek, áldja meg az Isten! Nagy szerencse, hogy itt van! Aszondják, hogy még a királyhoz is szabad béjárása van. Tiszta szerencse, hogy eljöve!

A felsőbb parancs és utasítások átvételére odarendelt falusbírák is megnyugodva, magabízón dübörögnek be a terembe s még meg is biztatják a szóra emelkedő főkirálybírót:

- Halljuk!

Kissé sápadt szegény, kissé reszket a tokája, a hangja is másvilági, de nem is csuda.

- Édes Barátaim, Kedves Nemzetem!...

A figyelem megfeszült. A három alkirálybiró is izgatottan várja, hogy a beszélgetésük után hogyan döntött a főkirálybíró.

Félszegen buggyannak elő szájából a szavak:

„Az előttünk álló méltóságos báró és ezredes úr és én kegyelmes Asszonyunk rendeléséből s a kommandérozó generális, főkormány szé- ki elnök úr parancsolatából jelentünk meg, hogy székely nemzetünket a fegyverhordozásra térítsük ...

Annak okáért kegyelmeteknek jelentem és javaslom ...

Az izgalom a pattanásig feszül. Vájjon melléjük áll-e, vagy elárulja őket a főkirálybíró és tágult szemekkel látják, hogy szava megakad, kifogy a szájából, maga elfeketedik, mint a háromnapos halott, szédülten az asztalba kapaszkodik ... Mi lesz! Úristen segéld! Ne vedd el őt is tőlünk! ...

A pillanat elmúlik s „Csík apja” mégiscsak kimondja:

.. javaslom, hogy ezen nagy kegyelmet engedelmességgel és főhajtással vévén, nagy gyorsasággal kövessék!”

~ Hát mégis elárult! - telik meg az emberek lelke szomorúsággal és gondütötten lehajtják fejüket. Ezer érzés villámlik át rajtuk. A csapás kábulatában senki se hallgatja meg erőtlen fogadkozását:

, Azért én, mint főtiszt, magam arra ígérem, hogy miben kegyelmeteknek segítségére lehetek, megcselekedni nagy örömmel el nem mulasztom!”

- Nem kellesz nekünk többet, uram!... Se te, se a segítséged!

A harmadik sorból egy sokráncú, öreg székely hadonázik feléje száraz karjaival.

Tehát döntött!...

Megnyerte a királynét, de elvesztette népét!...

Homályosan emlékszik, hogy felállott Fekete Túri s még feketébb hangon felolvasta az „Előterjesztést”. Meg is magyarázta, hogy az írás szerint ezután minden szabad székelynek katonának kell lennie és mint az ország véghatárainak őrzői alkalmaztatnak, a nemesek lovakkal, a szabadok gyalog, hogy Erdélyt a moldvai és tatár beütésektől oltalmazzák, a mirígyhalált kirekesszék. Ezért az őszi és tavaszi vetések után adót nem fizetnek s csak fejükről és marhájukról adóznak. Jobbágy nem lehet katona, hogy szolgálhasson urának. Előfogatot ezután nem kötelesek adni, sem katonát nem kell elszállásolniok. A szolgálat mindenszentek napján kezdődik s három hónapig tart. A napi zsold gyalogosnál négy krajcár, lovasnál nyolc krajcár. Ezzel szemben a tiszteknek lakóházakat kötelesek építeni, ruhájukról maguk gondoskodnak, de fegyvert Becsből kapnak. A Székből tisztjeik engedelme nélkül ki nem mehetnek és mindenben a főhadparancsnoktól fognak függeni, aki egyedülvaló főparancsolója és bírája a székelyeknek.

- Megértették kendtek?

Néma elképedés volt a válasz. Fekete Túri újra feléjük döfött a szemeivel:

- No, ha megértették, mit szólnak hozzá?

Sokkal nagyobb volt a csapás, semhogy hozzá lehetett volna szólni. Az egy György János, a remetei bíró nyögött ki valami affélét, hogy ilyen főbenjáró dologban a nép tudta, hozzájárulása nélkül ők nem határozhatnak.

- Akkor össze kell hívni a népet! - parancsolta az ezredes.

- Azt egyetse! - csattant fel Ambrus Ferenc szárhegyi lófő. - Olyan bolondot úgysem kapnak egész Csíkban, ki saját pusztulására vállalkozzék?... Mert tudják-e az urak, mit jelent ezeken az Istenverte havasokon hónapszámra szolgálni? Ember, ló tönkremegy bele, hiszen a kenyeret, élelmet is napokig kell vinni erdei ösvényeken, vad- csapásokon, szirtek, szakadékok közt, folyton életveszedelemmel vigyázni a lopok útjait, elvetődni háromnapi járóföldre fel Békásig, Borszékig, Bükkhavasra, Bélborig, a legsetétebb rengetegekbe? ... Ha jól értettem, minden házban mindenki katona lesz, apa, fiak egyaránt