TASNÁDI GYÖRGY

RIPORT JÁNOS VITÉZZEL

Könyv Guru

Budapest, 2024

Vajon ki lehetett az igazi János vitéz? És Iluska? Szerelmük és kalandos életük vajon mese vagy valóság? A választ egy oknyomozó újságírónő deríti ki az időutazás segítségével.

Dóra három idősíkot is bejár. Egy asztalhoz ülünk Ács Károllyal, Jókai Mórral és Petőfi Sándorral. Megtudjuk, hogyan születhetett meg Petőfi fejében az igaz mese. Követhetjük a hős huszárkapitány és örök szerelme életét. Járunk békés folyóparton és véres csatamezőn, találkozunk Napóleonnal és Pius pápával, haramiákkal és mutatványosokkal, kedves és undok emberekkel. A titkok kiderítésének műveleteit Andor, a dörzsölt főszerkesztő manipulálja a háttérből.

Az ismert tényeket a szerző egészíti ki a fantázia és a humor segítségével, amelynek eredményeként regénnyé olvad össze mese és valóság.

TARTALOMJEGYZÉK

1. Egy májusi eső után

2. Kell egy sztori

3. Bőbeszédű emberek

4. Szűkszavú emberek

5. Tájékozott gyerekek

6. Súlyos döntés

7. Keserű búcsú

8. Alapos ítélet

9. Tüzes ítélet

10. Parázsló szenvedélyek

11. Furcsa határok

12. Forradalmi hangulatban

13. Valahol Európában

14. Császár vagy király

15. Hamis bor

16. Szellemes csata

17. A legnagyszerűbb tett

18. A dicső tett

19. Kitüntetés

20. Révbe érés

21. Kitérés

22. Otthon, Ráckevén

23. Felajzott állapot

24. Mesés fordulat

25. Csodás csapat

26. Hol a vége?

27. A felhők elvonulnak

Epilógus

Fontosabb szereplők és személyek

Köszönetnyilvánítás

Köszönöm Vereckei Zoltán helytörténésznek, újságírónak a történeti hátteret és azt, hogy kitartóan segítette a regény fejlődését.

Köszönöm Paczolay Béla filmrendező praktikus tanácsait, és azt az ötletét, hogy készítsünk az igazi János vitéz életéről egy áldokumentumfilmet. Ha ő nincs, én sem írok ilyen ötletből kiindulva kisregényt.

Köszönöm Patócs Júlia újságíró, szépíró értékes tanácsait és a történeten átívelő észrevételeit.

Köszönöm Jakab Géza zenetörténésznek, nyelvi lektornak a szigorúságát, amellyel szinte szavanként követelte meg tőlem a következetességet.

Előttem minden ember annyit ér,

amilyen értékű a szíve.

Petőfi Sándor

Útilevelek Korányi Frigyeshez

IX. levél

1. EGY MÁJUSI ESŐ UTÁN

(1774. MÁJUS 6–10.)

Az öreg hentes merészkedett ki elsőként az udvarra, hogy befejezze a bélmosást. Felfelé tekintgetett az eget kémlelve. Nemrég még vad égi áradat mosta tisztára az udvar vén téglaburkolatát. A nap már betekintgetett a maradék felhők között. Csend volt, még a legyek sem zümmögtek.

A tekintélyes termetű taglózó is kilépett a fényre, amitől a karámban szorongó állatok megriadtak. Harmadikként Gáspár Magdolna kémlelt ki a szabadba. Merev léptekkel döcögött az ajtóig, tekintete zavarodott volt. Szoknyája alól magzatvíz csordogált. Melák, a vastag nyakú szelindek odasomfordált hozzá, és bele-belenyalt a küszöbnél lassan terjedő tócsába. A szoba közepén Piringer Pál, a mészárszék bérlője készülődött munkához. Amikor észrevette, hogy mi történik a feleségével, rögvest rákiáltott a mellette álló segédre:

– Szaladj a bábáért! Most viheted a lovamat!

A segéd arca felragyogott, mert végre fontosnak érezhette magát. Válasz nélkül szaladt és pattant a mester hucul lovának hátára. Szőrén ülte meg azt a mokány jószágot, mint akkoriban a legtöbb szegény ember.

– Te pedig – kiáltott ki a taglózónak – rakj tüzet az abálókondér alá! Forralj vizet! Maga pedig szedjen össze minden tiszta ruhát, finom vásznat! – parancsolta a hentesnek.

Pál mindeközben félrelökdöste a kutyát, majd a feleségét óvatosan leültette a karosszékbe. Bútorokat húzkodott, alaposan átrendezte a kis helyiséget. Látott már szülést, és az emlékeit hatékonyan alkalmazta a helyzetnek megfelelően.

Átlagos szülés volt, komplikációk nélkül. A kisded lábacskái éppen kicsusszantak édesanyjából, amikor a szelindek a külső ajtó felé mordult. Jó fogóeb volt, erős fogazattal, amit most vicsorogva villogtatott a kintről érkező hangok felé. Gellért testvér, a domonkos rendi atya jött be kopogtatás nélkül. Fehér, lengedezően laza habitusa felett durva vászonból szabott, fekete kappát viselt. Csuda tudja, kitől értesült a szülésről, pláne annak helyszínéről. Nagy igyekezettel tolakodott be a mészárszékhez tartozó ház szobájába, hogy Isten nevében közölje az egyházi intelmeket. A taglózó éppen a zsigerelőkésért nyúlt, amikor kemény tekintete összeakadt az atyáéval, aki ettől megriadt. Egy pillanattal később már nagyot sóhajtott, amikor látta, hogy a kést átadta Pálnak, aki azzal elvágta a köldökzsinórt. Gellért atya szentelt gyertyát gyújtott, majd megvárta, míg a kisded elhallgat az anyja kebelén. Ekkor fontoskodva megszólalt:

– Isten előtt megfogadtátok a frigyetek oltáránál, hogy a születendő gyermeketeket is a katolikus egyház oltára előtt keresztelitek. Ne feledjétek! Üdvösséget csak azok nyerhetnek, azok juthatnak Mennyországba, akik bírják az egyház áldását!

A bába indulatosan a barát felé fordította az arcát.

– Egészséges gyerek ez! Őt nem kell spirituszban fürdetni. Szóval ne sürgesse a keresztelést!

– Az üdvösség nem tűr haladékot, mert az ördög türelmetlen. Sok pici gyermeket ragad el a Gonosz. Ne késlekedjetek, ha fontos nektek a kisded üdvössége! Ha kerülitek Isten házát, azzal magatokra hívjátok az Úr haragját is!

– Azt hittem, Atyám, ajándékot hozott, mint Jézusnak a Háromkirályok! – méltatlankodott Pál.

– Szegény az eklézsia, fiam, nem futja ajándékokra. A keresztelés 20 krajcár lesz.

Ahogy befejezte mondandóját, úgy fordult ki az alkalmi szülőszobából, hogy ezzel elejét vegye a vitának.

Négy nap múltával, Ráckevén, egy kőből faragott keresztelőmedence körül gyülekeztek a Piringer család tagjai, valamint néhány közelebbi ismerős. A keresztelőmedence mellett a komaasszony állt, karjában a kisdeddel, mellette a bábaasszony vigyázott. A sekrestyéből Piringer Pál meg Gellért atya lépett elő. Gellért elégedettsége mutatta, hogy megkapta azt a 20 krajcárt, és talán még egy kis hentesportékát is ajándékul, így Isten áldása már akadálytalanul áradhatott az újszülöttre. Az atya elmondta a rituálénak megfelelő szöveget, végül a lényegre tért:

– Krisztus Egyházának nevében kérdezem: mi a gyermek neve?

– János.

– Melyik János?

– A Nepomuki.

– A gyermek védőszentje tehát Nepomuki Szent János lesz. Mit kértek János számára?

– A keresztséget.

Ekkor az atya kikérdezte a szülőket és a keresztszülőket, hogy vállalják-e, ígérik-e kötelességeiket, majd a keresztény közösség nevében kinyilatkozta János befogadását. Gellért atya, a kisded szülei és keresztszülei sorban odaléptek, kereszttel jelölték meg János homlokát, aki csendben, élénk tekintettel követte a mozdulatokat. Csak akkor sírt fel keservesen, amikor megmerítették a keresztelőmedence hideg vizében.

– – –

Így történt, hogy 1774. május 10-én, Isten áldásával, a Magyar Királyság közepén, egy olyan magyar városban, amelyet a törökök elől menekülő rácok alapítottak, majd svábok gyarapítottak, egy franciáktól eredő katolikus rend oltára előtt, latin nyelvű keresztelő szertartás után, a Monarchia hivatalos német nyelvén kitöltött keresztlevélre feljegyeztetett egy cseh származású védőszenttel oltalmazott új magyar ember, Johann neve.

Ő az, akit ma János vitéz néven ismer minden magyar iskolás.

Igazi magyar történet indul.

2. KELL EGY SZTORI

(JELENKOR – 2024)

A szerkesztőségi monitoron régi, fekete-fehér képkockák peregtek: Ismeri ön Petőfi Sándort? – kérdezte Berek Kati színművésznő riporteri szerepben, egy 1972-es műveltségbővítő tévéműsorban.

– Nem a jó kérdést tette fel. Nem, mert Magyarországon szinte mindenki tudja, ki az a Petőfi. Kötelező tananyag – fordult Andor, a főszerkesztő az irodájában álldogáló kollégáihoz. – A jó kérdés az, hogy ki az a János vitéz? Hogyan történhetett, hogy erről a Jánosról mások már írtak? – Eközben felkapott egy paksamétát, és arról újságokat csapott sorban az asztalra:

Magyar Penna: Díjat kapott a vitéz

Magyar Turul: Vitéz a csatában

Hun Vágta: Lovon a magyar vitéz

– A valódi nevét akarom ennek az alaknak, és egy exkluzív interjút vele. Gyűjtsetek össze róla mindent! Ha kell, vesztegessétek meg!

Dóra, az oknyomozó újságíró kényelmetlenül kezdte érezni magát.

– Andor! Ez a fickó legalább két évszázaddal ezelőtt vitézkedett.

– Nem érdekelnek a korlátok! Ha kell, elküldelek a múltba is. Megértetted? – ordította le Dórát a főszerkesztő.

A nő kelletlenül összefonta maga előtt a karját, ami Andor szónoklatát nem akasztotta meg.

– Az igazi sztori kell. A legintimebb magánélete. Van-e családja? Hol lakik? Mitől vitéz ez a pasas? És egyáltalán, hogyan élt túl vagy száz csatát? Ki ez? Hogy hívják? Mit rejteget a mentéje alatt? Hol volt eddig? Talán szabadságon? Ha igen, hol? Ki varrja a ruháját? Jó súlyban van? Kell-e fogyókúráznia? Van-e barátnője? Ha van, tényleg szeretik egymást? Melyik a kedvenc mesehőse? Vajon az igazságot képviseli? Fotót akarok mindenhonnan! Ide figyeljetek! Azt mondom, fiúk, lányok: akármelyikőtök is csípi el, ez lesz a legfontosabb interjú azóta, hogy Mózes beszélt Istennel.

Andor hatásszünetet tartott, de senki sem reagált. Álltak meredten.

– Most meg mire vártok? Mozgááás! Szerezzétek meg a sztorit!

Dóra összerezzent, bosszantotta, hogy ezt a szöveget már hallotta valakitől, majd hirtelen kifutott az irodából, és azzal a lendülettel bevágtázott a női mosdóba. Ott végre megállt. Remegve fojtotta el magában a sírást. Odaállt a tükör elé, és némán nézett önmagával szembe.

Pár pillanattal később lazán feltűrte blúzának ujjait, hogy a mosdó vizével felfrissíthesse magát. Ahogy a hideg víz érintette felforrósodott arcát, összerezzent. Víztől csöpögő állapotban felegyenesedett és a tükörbe meredt.

– A rohadék! – köpte ki magából az addig elfojtott indulatát.

Arra lett figyelmes, hogy mintha a tükörképe nem mozogna vele szinkronban. Valami furcsa kezdett történni. Ekkor megszólalt a tükörkép:

– Igen, rohadéknak tűnik. De jól ért az újságíráshoz.

Körülnézett, hogy ellenőrizze, van-e valaki még rajta kívül a mosdóban. Látva, hogy egyedül van, visszafordult a tükör felé, és dühödten válaszolt:

– Jól ért??? Most is felmondta a Superman szerkesztőségi jelenetét! Egy eredeti gondolata sincs.

– Az lehet, hogy plagizál, de jól szervez, ráadásul jól tudja, hová helyezkedjen.

– Egy igazi manipulátor. Miért nem tud megpihenni egy kicsit? Csak tolja ránk az erőszakos elvárásait.

A tükörkép arckifejezésén nem látszott indulat.

– Talán csak türelmetlen, mert nagyon céltudatos.

– Nem tűr ellentmondást, mintha az igazság csak tőle származhatna – dohogott tovább Dóra.

A foncsor arcán enyhe mosoly és a szemében huncutság jelent meg.

– Ismered a mondást: volt ő valamikor ember is, mint a politikusok.

– Az jó régen lehetett – replikázott Dóra.

A tükörképből mintha elszállt volna a külön élet, ismét szinkronba került vele. Látva a változást, elzárta a csapot. Az önbizalma kezdett visszatérni. Még egyszer megvizsgálta saját tükörképét, de már semmi szokatlant nem érzékelt. Kihúzott a tartójából két papírtörülközőt, amelyekkel jó alaposan felitatta a maradék vizet a bőréről. Ismét elmerengett a tükörképén. Elővette retiküljéből a túlélőkészletét, és helyreállította a sminkjét. Elégedett volt a végeredménnyel, ismét tetterős nőnek érezte magát. A kebleit megigazította, sőt, irányba állította, mintha azok tüzérségi fegyverek volnának.

– Na, menjünk dolgozni!

A dekoltázsa körül elrendezte a selyemblúzát. Érezte, hogy most már minden együtt áll ahhoz, hogy megküzdjön a média harcmezejének kihívásaival. Utolsó mozdulatként a csípőtájékán igazított egyet a szoknyáján is, majd határozott léptekkel visszaindult a munkába.

Ahogy hangosan kopogó tűsarkújában elsietett a kollégái között, valaki megjegyezte:

– Na, Dóri harci bevetésre hergelte magát.

Andor éppen hívni készült valakit a telefonján, amikor felfrissült kolléganője belökte a főszerkesztői iroda ajtaját. Azonnal látta rajta a hangulatváltást, ezért letette a készülékét, és kérdő tekintettel fogadta a nő szavait.

– Azt mondtad, a múltba is visszaküldenél. Hát én oda akarok menni!

Andor felemelkedett az asztaltól, sőt kilépett Dóra elé. Szemérmetlen alapossággal tekintett végig rajta. Vizslató figyelme egy pillanatra megakadt a blúzon kitüremkedő izgatott mellbimbókon, de mégsem ez érdekelte igazán. Azt kutatta, hogy a nő tényleg készen áll-e egy ilyen komoly küldetésre.

– Akarsz? Nem szoktál te ilyen erőteljes lenni.

– Igen, akarok.

– Megfontolom.

– Mielőtt eldöntenéd, tisztázzunk valamit! Miért mondtad fel a Superman főszerkesztői monológját? Minek ez a játék? Mintha nem tudnánk, hogy aki után kutatunk, az a János vitéznek mintául szolgáló valódi fickó! Mint Arany Jánosnál az igazi Toldi Miklós.

– Valóban, az igazi János vitéz kell nekünk, de tudod, szeretek játszani. Jó sokan bevették, mi? – vigyorgott Andor.

– Az lehet. Egyikükkel sem beszéltem.

Andor újból végigmérte Dórát, majd utasításokat adott.

– Egy: ezt a szexi magassarkút cseréld le valami túrázósabb cipőre, mert akkoriban nem voltak rendes utak.

– Szóval mehetek?

– Fogd be a szád és figyelj! Kettő – emelte fel két ujját –: legyen nálad valami melegebb ruha is, mert kétszáz éve még nem volt téma az általános felmelegedés. Három: csendesítsd vissza a nőiességedet – bökött Dóra mellbimbói felé –, mert mire kettőt lépnél, megerőszakolnak, és az akkortájt még senkit sem érdekelt.

– Ugyan! A férfiak többsége tök rendes. Nem kell annyira féltened.

– A többsége, de mindig a kivételekkel van a baj… Mondok mást! Magyarországon az első közvilágítás 1777-ben készült el, fenn a Budai várban. Tudod, milyen szöveggel rendelte el Mária Terézia az építkezést?

– Gondolom, nem a nők védelméről beszélt.

– Jól gondolod. Azt mondta, azért kell oda az a sok olajlámpa, „hogy este baj nélkül juthassanak haza az urak”. Tudod, azokat az urakat védte, akiknek az oldalán ott volt a kard.

– Tudom, ami miatt nekünk, hölgyeknek még manapság is illik a pasik jobbján haladnunk, pedig a kard már sehol sincs.

– Pontosan! Szóval, akkoriban senki sem volt biztonságban, nemhogy a nők! Mindenki fegyvert tartott magánál. A külvárosi helyzetről pedig ne is beszéljünk!

– Na jó, kezdlek érteni. Vigyek paprikaspray-t?

– Naná, hogy vigyél!

– És ha kardot vinnék?

– Tudod használni?

– Nem.

– Na látod! …Fúúú, mekkora barom vagyok, hogy elengedlek vissza a múltba!

– Ne aggódj, ügyes vagyok, és kell nekem ez a sztori!

– Ja, és négy: fél óra múlva legyél itt, útra készen!

Dóra villámgyorsan átvedlett a szociográfiai riportok számára bekészített ruhájába. Visszafogottan nőies, minőségi túraruházatot rántott magára, a lábára pedig márkás edzőcipőt húzott. Vállig érő, egyenes haját rutinosan copfba kötötte egy gumiszalaggal. Csak a fél vállára kapta fel a városi hátizsákját, amibe egy gyapjúpulóvert és egy vékony széldzsekit is begyömöszölt. A diktafont a belső, a paprikaspray-t pedig a külső zsebbe tette.

Andor időközben előkészítette a teleportáló készülék időtranszmitterét. Gyors tekintettel nyugtázta, hogy Dóra tényleg a küldetésének megfelelő ruházattal készült a múltba. Benyomott pár kódot a báziskészülékbe, majd szólt:

– Érintheted!

A nő odatartotta az okostelefonját, aminek hatására egy halk pittyenést hallott.

3. BŐBESZÉDŰ EMBEREK

(PETŐFI KORA – 1843)

Dóra még hallotta a pittyenést, amikor megváltoztak körülötte a fényviszonyok. Hirtelen kellemetlen hideget érzett. Ránézett az okostelefonjára. Az időutazási alkalmazás jelezte, hogy 1843. január 16-ra érkezett. Egy városi utcán találta magát, amiről sejtette, hogy az nem lehet Budapesten. Baleknak érezte magát attól, hogy Andort nem kérdezte meg, hová és mikorra küldi őt. A téli hidegtől pillanatok alatt áthűlt, és már a bőre is fájt a fagyos szél érintésétől. Kétségbeesve rángatta elő a tartalék ruháit. Azonnal beléjük is bújt, de így sem enyhült a didergése. Kínjában kereste a menekülés lehetőségét. Meglátott egy fogadót a közelben, ahová azonnal beszaladt.

Bent párás-füstös meleg fogadta. Részegen mulató és kötekedő emberektől volt zajos a helyiség. A helyzetet egy cigánybanda zenélése tetézte. A nyitott kandallóban egy már végérvényesen hallgatag bárány sült a nyárson, továbbá egy félig telt bogrács ült a hamvadó parázson. A konyha az épület rejtekében lehetett. A kandalló melletti asztalnál tevékenykedett a fogadós, aki felfedezte magának az éppen belépő Dórát. Furcsállta, hogy hozzájuk egy hölgyvendég egyedül érkezik, ezért oda is sietett hozzá. Zsíros ujjaival megtapogatta Dóra 21. századi ruháját:

– Kegyed nagyon gazdag lehet! – mondta haszonleső reményekkel.

– Ha előre tudom, hogy ilyen durva szagok fogadnak, nem vállalom ezt a munkát! – mondta Dóra, csak úgy saját magának, és nem bánta, hogy a fogadós is meghallotta.

A hely ura széles mozdulattal a terem belseje felé terelte a nő tekintetét.

– Azért jőjjék csak beljebb, tekintetes asszonyom!

A fogadós erőszakosan elrángatott két nyomorultabb figurát az egyik asztaltól, így Dóra elkülönülve ülhetett le az őt méregető tekintetek tüzében. Szerencséjére a gazda ingerülten a vendégek felé intett, jelezve, hogy mindenki foglalkozzék a maga ügyeivel, ezért senki sem próbált közeledni. Dóra már éppen kezdte felfogni, hogy milyen jót tett vele a fogadós, amikor ismét feltárult a bejárati ajtó. Két fiatal, nemesebb kinézetű úr lépett be, és a szemükkel máris ülőhelyet kerestek maguknak. Jó helyet csak Dóra asztalánál láttak, így késlekedés nélkül oda is léptek.

– Nemes hölgy! Engedje meg, hogy megszólítsuk Önt! Módfelett megtelt ez a fogadó…

– …leülhetünk az Ön asztalához, kedves…? – fejezte be a kisebbik fickó. A nagyobbik azonban nem engedte elvenni tőle a kezdeményezést:

– Engedje meg, hogy bemutatkozzunk! Ásvai Jókay Móric vagyok, tiszteletére! Többnyire Jókai Mór néven szeretnek szólítani, önnek is így ajánlom magamat.

– Én pedig Bankházi Ács Károly vagyok. A hétköznapokban én sem cifrázom a nevemet. Szólítson csak Károlynak, ha nem sérti ez a közvetlenség.

– Ismerem ám magukat, tisztelt szerkesztő urak. Engem Dórának hívnak, és örömömre szolgál, ha a társaságukban lehetek – és közben a kezével intett, hogy foglaljanak helyet.

– Szerkesztők volnánk? – csodálkozott Jókai. – Talán majd egyszer. Honnan ismer minket?

– A szakmából. Magam is író volnék, pontosabban újságíró, akinek olyan szerkesztő osztja a feladatokat, mint maguk. Hogy értette, hogy majd egyszer?

– Most jogi szemináriumok végett vagyunk itt Kecskeméten. Mondható, hogy az írás vágyaink közepébe tartozik, így bizony mondom, még az is lehet, hogy majdan komoly írók leszünk, sőt szerkesztők.

Az írók figyelme eltérült a cigányok virtuóz játékára, akik szünetet sem tartva, csak úgy hirtelen váltottak egy-egy újabb dalra. Többnyire verbunkosokat, meg Rózsavölgyi Márk csárdásait játszották. Dóra lassúnak találta a muzsikát, pedig a közönségen látszott, hogy nekik ez a tempó kifejezetten vérpezsdítően hat. Emlékeibe villant egy újságcikk, ami arról szólt, hogy a modern korokban mennyire felgyorsult a zene. Gondolta, ezért tűnhet kissé álmatagnak a kétszáz évvel korábbi tempó. Közben a kontrás nagyokat toppantva tette határozottabbá az ütemet. Néhány vendég együtt énekelte, dúdolta velük a dallamot, és a korsóikat a kontrás toppantásaival együtt verték a tölgyfaasztalhoz. A muzsika élénkebb részei annyira tetszettek némelyeknek, hogy felugráltak az asztaltól és jóízűen táncoltak.

A nagy hangulat zajában hallani sem lehetett a fogadó ajtajának nyikorgását, pedig azon egy húszévesforma, vékonydongájú, hetyke legény lépett be. Átnézett az emberek felett, mint akinek nem e világon van dolga. A felülemelkedettségtől belassulva lépdelt beljebb. Jókai már jó ideje integetett neki, hogy végre észrevegye őt az új jövevény, mire nagy nehezen összetalálkozott a tekintetük. Az ismerős arc hatására az ifjú lelke visszaereszkedett a padlóra, így már egészen könnyen odasétálhatott a kis társasághoz. Ismét Jókai vette át a kezdeményezést, és a feleket bemutatta egymásnak. Ács Károly és Dóra is nagyon örült, hogy Petőfi Sándor ült az asztalukhoz, aki már most, ilyen fiatalon is ismert ember volt.

A fogadós jött, nem kérdezett semmit, csak négy fapoharat meg egy kancsó vörösbort tett az asztalra. Ács mindenkinek töltött. A három ifjú a poharakkal koppantott az asztal lapjára, majd ittak pár kortyot. Dóra kissé lekésve utánozta a mozdulataikat. Új dalba fogtak a zenészek, aminek hatására Petőfi lelkendezett:

– Mit szóltok? A barátom csárdásait játsszák a cigányok, a Körmagyart, pedig azt nemrég írta. A Pilvaxban szokta előadni a bandájával.

– A szerző a barátod? Hogyan? – kérdezte Jókai.

– A miértet mondhatom inkább: mert az ő lelke is a vándorszínházakhoz kötődik. Igazából csak nemrég ismertem meg Márkot, de hiszem, hogy ebből barátság lesz.

Pár pillanatig hallgatták még a muzsikát, ám Dóra magához ragadta a szót:

– Uraim, ha megengedik, kizökkenteném Önöket a zenei élményből.

– Örömmel figyelek Magára, legalább módom nyílik megismerni – szívélyeskedett Jókai, mire a két másik fiatalúr helyeslően bólogatott.

– Ismerik önök János vitézt?

– Vitézt? – kérdez vissza Ács Károly. – Van a városomban, Ráckevén egy János nevű nemesember, egy huszárkapitány, aki megérdemli a vitéz titulust.

– Na, az a kapitány engem is érdekelne, ha tényleg olyan ember, aki vitéznek is mondható – biztatta mesélésre Petőfi.

– Ő bizony olyan, hiszen az érdemeiért vitézségi érmet is kapott.

– Az nagy szó. Ki ő, hogyan élt, miket tett? Mesélj!

– Nos, nem volt könnyű élete a mi Jánosunknak, az biztos. Talán már nem is élne, ha nincs az ő csodás szerelme, Juliska. János, aki ma már nagy tekintélyű és módos ember, az életét kutyául nehéz körülmények között kezdte. Csak Juliska tartotta benne a lelket.

– Miért? Ki az a Juliska?

– János nagybátyjának a lánya. Aranyos lány volt, de most haladjunk csak sorban a történésekkel! Szívesen hallgatja maga is, kedves Dóra?

– Óh, hogyne. Ilyen téli estén ennél jobbat úgysem tehetnénk egy közös asztalnál, csak azt, ha egymást szóval tartjuk pár pohár bor mellett.

– Halljuk, halljuk! – emelte meg poharát Jókai.

– Akkor most mindenre fény derül! – lendült bele a regélésbe Ács. – Nos, János dicső, sikerektől fényes története ugyancsak nehezen indult. Sorsa oly’ gondokkal volt terhes, amihez képest különösen nagy csoda az ő későbbi, csúcsokig érő sikere.

– Engem már az ő apró gyermekkora is érdekelne – nézett a többiekre Dóra, hogy elfogadják-e a felvetését, és Ács már folytatta is.

– A kis Jánosnak röviddel a születése után meghalt az apja, aki mészáros, mészárszékbérlő volt.

Petőfi szeme kikerekedett:

– Teringettét! Az én apám is mészáros, ő is szokott mészárszéket bérelni a nagyobb vágásokhoz. Szerencsére ő még tevékenyen él, egy csárdát vezet a Duna innenső partján – egy pillanatra merengő szünetet tartott, majd ismét visszatért tekintetébe az élénkség. – Nos, Károly, most már ugyancsak felkeltetted a kíváncsiságomat.

– Milyen jó, hogy apád dolgában neked szerencséd van. János gyermeki tragédiája azonban itt még nem ért véget, mert újabb tragédia csapott le rá. Az még hagyján, hogy a saját apját szinte nem is ismerhette, de az anyja gyorsan hozzáment egy odvas lelkű nemesemberhez, bizonyos Horváth Jánoshoz. Hiába volt ő nemes, abból nem látszott semmi. János sanyarú sorsát újabb tragédia pecsételte meg, az édesanyját hívta magához a Teremtő. Elmondani is nehéz, miért történt ez. János testvére született éppen akkor, de annak tragikus vége lett.

Dóra arcára kiült az együttérző aggódás.

– Jaj, Istenem, milyen rettenetes… Mi lett a születő testvérrel?

– Ő sem élte túl a kínokat. Ki tudja, hogy mi lett volna vele, ha felnőhet? Talán a tragédia miatt is, de a kis János mostohaapja rongyemberré lett, aki a vagyonát italra költötte, a gyereket meg nem taníttatta, hanem csak alázta.

– Szörnyű! Mit tett vele?

– Verte őt kézzel is meg szavakkal is. Például fattyúnak, meg kakukkfinak hívta, mintha kezdetektől gyűlölné.

Petőfi érzéseit is felkavarta a mostoha viselkedése.

– Ha ilyen szuvas lelkű volt az az ember, miért ment hozzá János anyja?

– Bizonyára te is jól tudod, hogy nem könnyű egy anyának egyedül, különösen egy pici gyerekkel – válaszolt Ács helyett Jókai. – Meg tudom érteni, hiszen nagyon kétségbe lehetett esve.

– Ennek a mostohának egyetlen tartós nyoma maradt, a sok-sok rossz emléken kívül – vette vissza a szót Ács Károly. – A nevére vette a kis Jánost, akiből így lett nemes Horváth Nepomuki János. Hívjuk őt egyszerűen csak Jánosnak! – javasolta Ács.

– Miért érdemes tudnunk erről a Jánosról? – türelmetlenkedett Petőfi.

– Azért, mert ebből a Jánosból később híres, tekintélyes huszárkapitány vált, aki – miként azt már említettem is – kapott vitézségi érmet, sőt kiérdemelte az Armadia Keresztjét, a Nápolyi-rendet, végül még a pápa is kitüntette a létező legmagasabb módon, a gyémántokkal ékesített Krisztus-rendjellel.

Petőfi tenyerével az asztalra csapott.

– A mindenit! Ha ez igaz, akkor ez a János nem csak egy vitéz, hanem a vitézek között is a legelébb való bajnok.

– Ha kívánod, hívhatjuk őt János vitéznek is.

– Uraim! – szólt hirtelen Dóra. – Azt hiszem, én ezt az embert keresem, miatta jöttem ide.

– Magának akkor ritka szerencséje van – lepődött meg Ács.

Jókai hirtelen előrehajolt.

– Jó is, hogy magára vonta a figyelmünket, mert illő volna, hogy János helyett Ön iránt érdeklődjünk. Mesélne magáról pár szót?

– Mi érdekli?

– Nagyon különös az öltözéke, ilyenhez mi nem vagyunk szokva. Kötve hiszem, hogy valaki is látott itt olyan hölgyet, mint Maga. Kíváncsivá tett.

– Igaza van. Amit rajtam lát, az maguknak a jövő. A textilipar nagyon fejlődik.

– Mondják, hogy Lyonban a takácsok egészen elképesztő dolgokat készítenek – kapcsolódott be a témába Ács.

– Hogyan is hívják azt a francia zsenit? Jacq… Jacq… – csettintgetett az ujjával Petőfi.

– Jacquard. Joseph Marie Jacquard-ra gondol ugye, a programozható szövőszék feltalálójára? – kérdezett vissza Dóra.

– Azt hiszem. Talán ott járt Lyonban, és ott szerezte ezeket a különleges kelméket, amiből a ruhái készültek?

– Nem egészen. Egy még korszerűbb helyről jöttem, de ezt most még nem árulhatom el. Megbocsájtják ezt nekem az urak?

– Reménykedjék csak a bocsánatunkban, mi pedig majd nagy komolysággal eldöntjük, mi legyen – mondta huncutul Jókai, majd visszakomolyodva felemelte az ujját. – Jobb lesz vigyáznia, mert nagyon feltűnő a külleme, nehogy boszorkánynak nézzék!

– Engem boszorkánynak? Jól is néznék ki, ha boszorkány volnék.

– Pedig igaza van Mórnak – helyeselt Ács. – A babonás népséggel nem jó ujjat húzni.

– Hamar megégethetik, ha nem vigyáz – fogta még komolyabbra a szavát Jókai. – A felvilágosodás oly’ nehezen ragyogja be a világot, sok még az árnyékos hely, ahol a sötétség uralkodik.

– A Tisza vidékén, meg keletebbre még mostanság is előfordulhat, hogy akit elkapnak, azt már viszik is – toldotta meg Ács.

– Ezt vegye komolyan! Sándor, neked mi a véleményed erről? – fordult Jókai Petőfihez.

– Ti vagytok a jogértők, én csak azt tudom, hogy a félelemben élő emberekkel vigyázni kell. Az egyszerű emberek rettegnek a boszorkányoktól, ezért üldözik őket. Jobb elkerülni őket. Egyébként pedig hol is tartottunk?

– Ott – vette vissza a szót Dóra –, hogy most már tudom, létező személy ez a János, aki után kutatok. Bocsássák meg nekem, de én most továbbutazom, hogy a kis Jánost a valóságban is láthassam.

– A kis Jánost? Jó, hogy nem Jancsikát! Hiszen ő már vagy hetven nyarat is elfogyasztott – méltatlankodott Ács.

– Uraim, úgy látszik, mégiscsak el kell árulnom a titkomat.

Jókai boldog mosollyal nyugtázta a nő szavait.

– Sejtettem én, hogy nem kell sokáig várnunk a rejtély megfejtésére.

– Zavarba hoz, Mór. Miért ilyen magabiztos?

– A hölgyekben a titkok ritkán maradnak meg, néha bámulatosan gyorsan továbbadják azokat.

– Bántóan sztereotip gondolatok ezek. Magától nem vártam ilyeneket.

– Pedig a hölgyek szeretik a jólértesültségüket megmutatni – szólt közbe Petőfi.

– Félek, még nem tudják, mi az a feminizmus.

– Félek, egyszer majd megtudjuk.

Jókai megfogta Ács és Petőfi vállát.

– Barátaim! Talán udvariatlanok voltunk. Ennél az asztalnál most nem helyénvaló, ha a nők gyengeségeit állítjuk pellengérre. Engedelmetekkel, megkövetem Dórát.

Ács helyeslően bólintott.

– Valóban. Engem ráadásul feszít a kérdés, hogy mi is az Ön titka. Természetesen, mindannyiunk nevében megígérhetem, hogy némák maradunk, és azt senkinek sem áruljuk el.

– És bízhatok az ígéretükben, mert maguk férfiak?

Petőfi épp szólásra nyitotta a száját, de Jókai leintette.

– Nem akarunk kérkedni, az nem volna férfiakhoz méltó. Ugye, most már elárulja azt, aminek kimondását éppen én fojtottam Önbe az imént?

– Hát legyen! Az én titkom az, hogy az időben utazom. Most visszamegyek a múltba, úgy fél évszázaddal ezelőttre.

– Ugyan már! Nincs olyan gyors ló, amivel a múltba utazhatna – méltatlankodott Ács.