A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Andrzej Sapkowski: Maladie i inne opowiadania

A kötet megjelenését a Wacław Felczak Alapítvány támogatta

Fordította: Hermann Péter

Copyright © by Andrzej Sapkowski, 2012

Published by arrangement with Patricia Pasqualini

Literary Agency.

Hungarian translation © Hermann Péter, 2022

Hungarian edition © GABO Könyvkiadó, 2022

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének

közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Szerkesztő: Pákh Katalin

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelő: Kozári Imre

Korrektor: Nógrády Péter, Váczy Ludmilla

ISBN 978-963-566-396-5

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

Nincs onnan visszaút,

ez az általam írt második elbeszélés 1988-ban jelent meg a Fantastyka című folyóirat augusztusi számában – tehát egy évvel és kilenc hónappal a debütálásom, a Vaják után, amely ugyancsak a Fantastykában jelent meg 1986 decemberében. Önöknek – vagyis a Mélyen Tisztelt Olvasóknak – azonban tudniuk kell, hogy akkortájt már jó pár éve igyekeztem megszülni egy fantasy-regényt, hogy szorgalmasan raktam össze annak egyes részleteit, helyzeteket, hősöket, helyszíneket stb. alkottam. És egyszer csak két fontos körülmény következett be. Az első az volt, hogy a Vaják váratlanul jó fogadtatásra talált az olvasók és a fanok között.

A második meg az, hogy rájöttem, persze, elbeszéléseket le lehet közölni a Fantastykában, de egy ebben a műfajban debütáló lengyel szerző regényét egyetlen kiadó sem fogadja be. Józanul és reálisan kell tehát gondolkodni. Amikor hát a Fantastyka enyhe nyomást gyakorolt az ígéretes fiatal szerzőre, és kitartóan kért az ígéretes fiataltól még egy elbeszélést, az ígéretes fiatal józanul és reálisan gondolkodott, majd nem habozott sokáig, és árnyalatnyi megbánás nélkül elbeszélésnyi méretűre nyeste a készülő regény részleteit. És így született meg a Nincs…

Az elbeszélés eleinte nem volt és semmiképpen nem is lehetett kapcsolatban a Geralt vajákról szóló ciklussal – mégpedig azon egyszerű okból, hogy akkor még egyáltalán nem terveztem ilyen ciklust. Legmerészebb álmaimban sem! Később, amikor a ciklus megszületőben volt, nem kerültem azokat az ono- és topomasztikus egyezéseket, amelyek azt sugallták, hogy ez ugyanaz a Never Never Land. De továbbra is óvakodtam a teljesen egyértelmű egyezésektől – az a legjobb bizonyíték erre, hogy a Nincs…ben előforduló humanoid hódfajzatok és varánok egyáltalán nem szerepelnek a Vaják-ciklusban, jóformán említés sincs róluk.

Az az ötlet viszont, hogy a Nincs…ben szereplő druida nő, Visenna a vaják Geralt anyja, viszonylag későn született meg bennem. Olyan részlet ez, amely „csavart” ad A végzet kardját lezáró és a vajákról szóló addigi tizenkét elbeszélést egybekapcsoló Kissé több című elbeszélés menetének, cselekményének. A történet követelte meg, hogy ezzel a részlettel bizonyos dolgokat tisztázzak a vaják életrajzában, nekem viszont – őszintén, kényszer nélkül megvallom – megesett a szívem azon a szép néven, hogy Visenna. Ezt a nevet, bevallom, sok máshoz hasonlóan Zygmunt Gloger Encyklopedia staropolska [Ólengyel enciklopédia] című művéből bányásztam elő. Visenna tehát visszatért a ciklusba, Geraltnak a mamája lett, kicsikét természetellenes, de rokonszenves mamája, aki pontosan akkor jelenik meg a vaják életében, amikor kell. Átvitt értelemben és szó szerint is újra életet ad neki.

A Nincs… másik főszereplőjének, Corinnak nem jutott olyan szerencse, hogy visszatérhessen. Meglehetősen közönséges nevet kapott – esküszöm, hogy egyedül találtam ki, egyáltalán nem használtam fel C. S. Lewist; a Narnia-ciklusban (A ló és kis gazdája) szereplő Corin csak később jutott eszembe, a Narnia, bevallom, nekem túl gyerekes volt ahhoz, hogy többször újraolvassam, és megjegyezzem az egyes szereplők nevét. A történet szempontjából pedig, amely fennhangon követelte meg, hogy a vajáknak mamája legyen, az apa a közmondásos ötödik kerék volt csak. A vaják származási pedigréje apai ágon nem adott semmiféle többletet, és nem következett belőle semmi. Így hát az az ötlet, hogy épp a Nincs… Corinja legyen a vaják apja, nem az én szüleményem, hanem a Fantastykából Maciej Parowskié, akinek a fejében ez a koncepció pompásan beleillett a füzetekben kiadandó, a vajákról szóló képregénysorozatba. Ezeknek a képregényeknek az ötletadója és forgatókönyvírója, Maciej Parowski szerette a Nincs…et, sokszor meg is említette, be is tette ezt az elbeszélést az 1992-ben kiadott Co większe muchy [Minél nagyobbak a legyek] című antológiába. Corin tehát, a Nincs… szereplője a képregényben lett a vaják apja. A forgatókönyvíró Maciej Parowski azonban nem hagyta, hogy Corin örvendhessen az utódjának. Némileg kihasználva az eredeti szerző gyengeségét, a Visennával töltött mámorító és szenvedélyes szerelmes éjszakája másnapján végzett Corinnal. Aki egyébként kíváncsi rá, ki mit és miért meg hogyan csinált a képregényben, kérje kölcsön a már archivális füzeteket egy gyűjtőtől.

Azoknak, akik tényleg így tesznek, még valamit meg kell magyaráznom. A varán, e nagy vörös szemű humanoid ötletét egy berlini SF-könyvesboltban látott borító szolgáltatta, amelyen egy nagy vörös szemű ufóemberke látszott. Nem emlékszem a könyv címére, de minden kétséget kizárólag a Heyne Verlag kiadó jelentette meg, amely híres volt a nevezetes fantasztikus sorozatának borítóján lévő ízléses művészi grafikákról. A szóban forgó képregény rajzolója, Bogusław Polch a varánokat az általam írt vörös szemükön kívül hüllőkre jellemző alakkal és felépítéssel, sőt, zöld pikkelyekkel látta el. Ám ez az ő saját rajzolói licentia poeticája.

Végül még valami: amikor a Nincs… megjelent a Fantastykában, az itt már sokszor megemlített Maciej Parowski némi szerkesztői korrekciókat engedett meg magának, melyeket nem egyeztetett a szerzővel – végtére is mit bajlódjék egy kezdővel. Elsősorban azok a fordulatok estek a szerkesztői radír áldozatául, amelyeket egy fantasyban nem szabad használni, mert „akkoriban nem így beszéltek”. A Fantastykában megjelent elbeszélésben tehát nem kis megdöbbenéssel vettem észre, hogy a „gőg” lépett az „arrogancia” helyébe, hogy az „intelligensből” „okos” lett stb. Mivel szilárdan ragaszkodom ahhoz az elmélethez, hogy a fantasy nem „akkoriban” zajlik, értelmetlen a nyelvet archaizálni, vagy bármilyen nyelvre stilizálni, abban a változatban, amelyet Önök egy pillanat múlva olvasnak, eltüntettem Parowski javításait, visszatértem szűzi kéziratomhoz. Olyan változat kerül így Önök elé, amit az angolszászok úgy hívnak, unabridged. Az Önök megítélésére hagyom, a szöveg javult-e ezzel, vagy romlott.

NINCS ONNAN VISSZAÚT

I

A Visenna vállán ülő tarka tollú madár elkárogta magát, meglebegtette a szárnyát, suhogva felemelkedett, és elszállt a cserjésbe. Visenna megállította a lovát, hallgatózott egy pillanatig, majd óvatosan elindult az erdei ösvényen.

A férfi látszólag aludt. Az útelágazás közepén lévő oszlopnak támaszkodva ült. Közelebb érve Visenna látta, hogy a szeme nyitva van. Már korábban észrevette, hogy a férfi megsebesült. A bal vállát és a bicepszét fedő ideiglenes kötést vér itatta át, még meg sem alvadt.

– Üdv, ifjú – szólalt meg a sebesült, kiköpött egy hosszú fűszálat. – Merre tart, ha szabad kérdeznem?

Visennának nem tetszett ez az „ifjú”. Hátravetette a csuklyáját.

– Szabad kérdezned – válaszolta –, de úgy illene, hogy megindokold a kíváncsiságodat.

– Bocsásson meg, hölgyem – mondta a férfi, és hunyorított. – Férfiruhát visel. Ami pedig a kíváncsiskodást illeti, az bizony indokolt, de még mennyire. Ez nem közönséges útelágazás. Érdekes kalandban volt itt részem…

– Látom – szakította félbe Visenna, és ránézett az oszloptól nem egészen tízlépésnyire félig a bozótba rejtett, mozdulatlan, természetellenesen kicsavarodott alakra.

A férfi követte a tekintetét. Aztán összenéztek. Visenna úgy téve, mintha félresöpörné a haját a homlokából, megérintette a kígyóbőr pánt alatt rejtőző diadémot.

– Hát igen – mondta a sebesült nyugodtan. – Ott egy hulla hever. Éles a szeme. Bizonyára rablónak tart. Igazam van?

– Nincs – mondta Visenna, miközben nem vette le a kezét a diadémról.

– Á… – nyögött fel a férfi. – Igen. Nos…

– Vérzik a sebed.

– A sebek többségének ilyen különös tulajdonsága van – mosolyodott el a sebesült. A fogai szépek voltak.

– Fél kézzel bekötözve még sokáig fog vérezni.

– Csak nem azzal akar megtisztelni, hogy segít?

Visenna leugrott a lováról, csizmasarkával lyukat vájt a puha földbe.

– Visenna a nevem – mondta. – Nem szoktam megtisztelni senkit sem. Azonkívül nem szenvedhetem, ha valaki magáz. Ellátom a sebedet. Fel tudsz állni?

– Fel tudok. Muszáj?

– Nem.

– Visenna – mondta a férfi, és kissé felemelkedett, hogy megkönnyítse a vászon letekerését. – Szép név. Mondták már neked, Visenna, hogy szép a hajad? Rézszínűnek mondják, igaz?

– Nem. Vörösnek.

– Aha. Ha befejezted, megajándékozlak egy csokor csillagfürttel, abból, ami ott az árokban nő. És közben elmondom neked, csak úgy, hogy teljék az idő, mi történt velem. Képzeld el, ugyanazon az úton jöttem, amelyiken te. Látom, az elágazásnál van egy oszlop. Ó, pont ez itten. Az oszlopra erősítettek egy deszkát. Ez fáj.

– A sebek többségének ilyen különös tulajdonsága van. – Visenna letépte az utolsó vászonréteget, nem is igyekezett túl finoman csinálni.

– Igaz, elfelejtettem. Hol is tartottam… Á, igen. Odamegyek, látom, felirat van a deszkán. Szörnyen kusza, ismertem régen egy íjászt, aki ennél szebb betűket tudott a hóra pisálni. Elolvasom… Ez meg mi akar lenni, kisasszony? Miféle kő ez? Ó, a fenébe. Erre nem számítottam.

Visenna lassan elhúzta a seb fölött a hematitot. A vérzés abban a pillanatban elállt. Behunyta a szemét, majd mindkét kezével megragadta a férfi vállát, erősen összeszorította a sebszéleket. Elvette a kezét – a szövet összenőtt, csak egy duzzadmány és egy skarlátszínű csík maradt a helyén.

A férfi hallgatott, figyelmesen vizsgálgatta. Végül óvatosan felemelte a karját, kiegyenesítette, megdörzsölte a heget, megcsóválta a fejét. Felvette a véres ing foszlányait és a zekéjét, felállt, felemelte a földről a sárkányfej alakú csattal ékesített övét, a rajta lévő karddal, erszénnyel és kulaccsal együtt.

– Igen, ezt hívják szerencsének – mondta, miközben le sem vette a szemét Visennáról. – Gyógyítóra találtam a puszta kellős közepén, az Ina és a Jaruga összefolyásánál, ahol általában könnyebb farkasemberrel, vagy ami még rosszabb, részeg favágóval találkozni. Mi lesz a gyógyításért járó fizetség? Pillanatnyilag pénzhiányban szenvedek. Elegendő egy csokor csillagfürt?

Visenna figyelmen kívül hagyta a kérdést. Közelebb ment az oszlophoz, felszegte a fejét – a ráerősített deszka a férfi szemmagasságában volt.

– „Te, ki nyugat felől érkezel – olvasta fennhangon. – Ha balra mész, visszatérsz. Ha jobbra mész, visszatérsz. Ha egyenesen mész, nem térsz vissza.” Ostobaság.

– Pontosan ugyanezt gondoltam – helyeselt a férfi, és leveregette a csizmaszáráról a tűleveleket. – Ismerem ezt a környéket. Egyenesen, vagyis kelet felé a Klamat hágója felé vezet az út, a kereskedők útvonala. Miért ne lehetne onnan visszatérni? Annyira szépek ott a férjre vágyó leányok? Olcsó a kisüsti? Betöltetlen a polgármesteri tisztség?

– Eltérsz a témától, Corin.

A férfi eltátotta a száját, határtalanul meglepődött.

– Honnan tudod, hogy Corinnak hívnak?

– Magad mondtad az imént. Mondd tovább.

– Igen? – A férfi gyanakvóan nézett rá. – Valóban? Nos, lehet… Hol is hagytam abba? Aha. Olvasom hát, és csodálkozom rajta, milyen barom találta ki ezt az írást. Egyszer csak hallom, valaki nyögdécsel és morog mögöttem. Odanézek, egy botra támaszkodó ősz hajú, púpos anyóka az. Udvariasan megkérdem, mi baja van. Ő meg azt motyogja: „Éhes vagyok, nemes lovagocskám, pirkadat óta nem akadt egy harapásra való a fogamra.” Azon agyalok, van-e még az anyókának legalább egy foga. Annyira meghatódtam, hogy na, előveszek hát a tarisznyámból egy darab kenyeret és egy fél füstölt keszeget, amelyet a jarugai halászoktól kaptam, és odaadom a vénségnek. Az meg leül, csámcsog, krákog, köpködi a szálkákat. Én meg továbbra is azt a furcsa útjelzőt nézegetem. Egyszer csak megszólal az anyó: „Jó ember vagy, lovagocska, megmentettél, nem marad el a jutalom.” Meg akartam neki mondani, hová tegye azt a jutalmat, az anyó meg azt mondja: „Gyere közelebb, mondanék valamit a füledbe, fontos titkot, amely feltárja, hogyan kell a bajoktól sok jó embert megmenteni, hírnevet és vagyont szerezni.”

Visenna sóhajtott, leült a sebesült mellé. Tetszett neki, magas, szőke, arca hosszúkás, álla előreugró. Nem volt büdös, mint azok a közönséges férfiak, akikkel addig találkozott. Elhessegette azt a kellemetlen gondolatot, hogy túl régen kószál magányosan az erdőkben és az utakon. Corin folytatta a történetet:

– Á, arra gondoltam – mondta –, remek alkalom adódott. Ha az anyónak nincs szklerózisa, és nem hibádzik egyetlen kereke sem, akkor hátha haszna lesz ebből a szegény katonának. Lehajolok, ostobán odahajtom a fülem. Na és ha nem jók a reflexeim, egyenesen a torkomba kaptam volna. Elugrottam, a vér úgy fröcsög a vállamból, mint egy palota szökőkútjából, az anyó meg üvöltözve, pöfögve és köpködve siklik felém a késével. És még mindig nem gondoltam, hogy a dolog komoly. Átkaroltam, hogy megfosszam az előnyétől, és érzem, hogy szó sincs öregasszonyról. A melle kőkemény…

Corin rápislantott Visennára, hogy megnézze, nem vörösödik-e el. Visenna udvarias, érdeklődő arckifejezéssel hallgatta.

– Hol is tartottam… Aha. Úgy gondoltam, ledöntöm a lábáról, és lefegyverzem, de ugyan már. Erős, mint a hiúz. Érzem, egy pillanat múlva kisiklik a szorításomból a kést tartó keze. Mit lehetett tenni? Ellöktem, a kardomhoz kaptam… Magától fúródott beléje.

Visenna csendben üldögélt, a homlokára tette a kezét, úgy tett, mintha önkéntelenül igazítaná meg a kígyóbőr pántot.

– Visenna? Úgy mondom, ahogy történt. Tudom, hogy ez asszony, és hülyén érzem magam, de pusztuljak el, ha normális asszony volt. Rögtön utána, hogy elzuhant, megváltozott. Megfiatalodott.

– Illúzió – mondta Visenna eltöprengve.

– Micsoda?

– Semmi – Visenna felállt, és odament a páfrányosban fekvő holttesthez.

– Nézz csak ide. – Corin melléje állt. – Olyan némber ez, mint a palota szökőkútjának valamelyik szobra. De púpos volt, és olyan ráncos, mint egy százéves tehén hátsója. Hogy az a…

– Corin – vágott közbe Visenna –, erősek az idegeid?

– He? Hogy jönnek ide az idegeim? Persze, ha érdekel, nem panaszkodhatom.

Visenna levette a homlokáról a pántot. A diadémba foglalt ékszer tejfehér fénnyel villant fel. Megállt a holttest felett, kinyújtotta a kezét, behunyta a szemét. Corin félig elnyílt szájjal nézte. Visenna lehajtotta a fejét, valamit suttogott, a férfi nem értette.

– Grealghane! – kiáltott fel hirtelen.

A páfrányban heves zörgés támadt. Corin odébb ugrott, kirántotta a kardját, védekező állásba helyezkedett. A holttest összerázkódott.

– Grealghane! Beszélj!

– Áááááááá! – a páfrányok közül rekedt ordítás hangzott, egyre erősebben. A hulla ívbe hajlott, kissé felemelkedett, csak a háta és a feje érte a földet. Az ordítás elhalkult, abbamaradt, torokhangú hadarásba, szaggatott nyögdécselésbe és kiáltozásba ment át, fokozatosan tagolt, de teljesen érthetetlen hangok hallatszottak. Corin hátát hideg verejték lepte el, olyan kellemetlen érzés, mintha hernyók mászták volna meg. Ökölbe szorította a kezét, hogy leküzdje a karján a bizsergést, minden akaraterejével igyekezett legyőzni azt az elhatalmasodó vágyát, hogy bemeneküljön az erdőbe.

– Oggg… nnnn… nngammm – dadogta a hulla, és körmeivel a földet kaparta, véres buborékok pattantak szét a szája szélén. – Nam… eeeggg…

– Beszélj!

Visenna kinyújtott kezéből zavaros fénysugár szivárgott ki, poros örvénylés gomolygott elő. A páfrányok közül száraz levelek és fűszálak röppentek fel. A hulla felköhögött, nyammogott, és hirtelen megszólalt. Teljesen érthetően.

– …elágazásnál hat mérföld Kulcstól a lehető legdélebbre. Eel… Elküldte. A Körnek. A fiút. Szom…jjj… Taaa. Parancsolta.

– Kicsoda?! – kiáltotta Visenna. – Ki parancsolta? Beszélj!

– Fffff… ggg… genal. Minden írást, levelet, amulettet. Gyű… rűt.

– Beszélj!

– …ágón. A Csontpók. Ge… nal. Elvenni a leveleket. A per… gameneket. Eljön a maaaaaaaaa! Eeeeeeeee! Niiiiiiiii!!!

A habogó beszéd megremegett, átható üvöltésbe olvadt. Corin nem bírta ki, eldobta a kardot, befogta a fülét. Így állt, amíg nem érzett egy érintést a vállán. Iszonyú remegés fogta el egész testét, mintha valaki a heréjét ragadta volna meg.

– Már vége – mondta Visenna, és letörölte a homlokáról a verítéket. – Megkérdeztem, milyenek az idegeid.

– Micsoda nap – hebegte Corin. Felkapta a kardot, visszadugta a hüvelyébe, igyekezett nem ránézni a már mozdulatlan holttestre.

– Visenna?

– Tessék.

– Menjünk innen. Minél messzebbre.

II

Mindketten Visenna lován mentek tovább a gazos és göröngyös erdei úton. Visenna elöl ült a nyeregben, Corin hátul, szőrén ülte meg a lovat, átölelte a lány derekát. Visenna már rég megszokta, hogy zavartalanul élvezze a sors által szórványosan juttatott apró kellemetességeket, így hát elégedetten támasztotta a hátát a férfi mellkasának. Hallgattak mind a ketten.

– Visenna – Corin szánta rá magát elsőként, majd egyórányi út után.

– Tessék.

– Nem csak gyógyító vagy. Benne vagy a Körben?

– Igen.

– Ilyen… mutatvány láttán vélhetően mester vagy?

– Igen.

Corin elengedte a derekát, és nekitámaszkodott a nyeregkápának. Visenna mérgesen lehunyta a szemét. A férfi persze nem vette ezt észre.

– Visenna?

– Tessék.

– Megértettél valamit abból, amit az a valaki… az a valami… mondott?

– Nem sokat.

Megint hallgattak. A lombok között fölöttük átszálló tarka madár hangosan károgott.

– Visenna?

– Corin, tégy meg egy szívességet.

– He?

– Ne dumálj többet. Gondolkozni akarok.

Az út egyenesen lefelé, a szurdokba tartott, egy sekély patakocska medrébe, a patak lustán, átható menta- és csalánillatban, sziklák és fekete gyökerek között folydogált. A ló csúszkált az agyaggal és iszappal borított köveken. Corin újra átkarolta Visenna derekát, hogy le ne essen. Elhessegette azt a kellemetlen gondolatot, hogy túl régen kószál magányosan az erdőkben és az utakon.

III

A település a hegy lejtőjének támaszkodó, az út mentén húzódó, szalmatetős, faházas, piszkos, girbegurba kerítések között kanyargó tipikus sorfalu volt. Amikor belovagoltak, lármázni kezdtek a kutyák. Visenna lova nyugodtan lépkedett az út közepén, nem törődött a csüdjéhez kapkodó habzó pofájú, ádáz korcsokkal.

Eleinte senkit sem láttak. Aztán a kerítések mögül, a csűrök felé vezető ösvényekről előkerültek a lakosok – lassan közelítettek, mezítláb, komoran. Vasvillákat, dorongokat, cséphadarókat tartottak a kezükben. Egyikük lehajolt, felkapott egy követ.

Visenna megállította a lovát, felemelte a kezét. Corin észrevette, hogy sarló formájú, kicsiny aranykést tart a kezében.

– Gyógyító vagyok – mondta érthetően és csengő hangon, de nem túl hangosan.

A parasztok leengedték fegyvereiket, összesúgtak, egymásra néztek. Egyre többen lettek. Egyesek, akik közelebb álltak, levették a sapkájukat.

– Minek neveztetik ez a falucska?

– Kulcsnak – hangzott el a tömegben némi hallgatást követve.

– Ki az elöljáró közületek?

– Topin, nagyságos hölgy. Ó, az ott a kunyhója.

Mielőtt arra indultak volna, a gazdák közül előnyomakodott egy asszony, csecsemőt tartott a karjában.

– Hölgyem… – nyögte ki, félénken érintve meg Visenna térdét. – A lányom… Perzseli a láz…

Visenna leugrott a nyeregből, megérintette a gyerek fejecskéjét, behunyta a szemét.

– Holnapra egészséges lesz. Ne bugyoláld be ennyire melegen.

– Köszönet, nagyságos… Százszoros…

Topin, a település elöljárója már kint volt az udvaron, és épp azon töprengett, mit csináljon a készenlétben tartott vasvillával. Végül azzal takarította el a lépcsőről a tyúktrágyát.

– Bocsáss meg – szólalt meg, és a villát a kunyhó falához támasztotta. – Hölgyem. És nagyságod is. Annyira bizonytalan idők… Fáradjatok be. Legyetek a vendégeim.

Bementek.

Topin asszonya, miközben magával vonszolta a szoknyájába kapaszkodó két szalmasárga hajú leánykáját, rántottát, kenyeret és aludttejet tálalt fel, majd eltűnt a kamrában. Visenna Corintól eltérően keveset evett, komoran, csendben üldögélt. Topin a szemét forgatta, különböző testrészeit vakargatta, és beszélt.

– Bizonytalan idők járják. Bizonytalanok. Jaj nekünk, nagyságtok. Birkát tartunk gyapjáért, eladnánk a gyapjút, de mostanság kereskedők nincsenek, hát levágjuk a nyájat, a gyapjas birkákat levágjuk, hogy kerüljön a fazékba valami. Régebben a kereskedők Amellbe jártak jasmáért, zöld kőért, a hágón keresztül, amerre a bányák vannak. Amott fejtik ki a jasmát. És amikor a kereskedők jöttek, gyapjút is vettek, fizettek, mindenféle jót hagytak itt. Nincsenek mostanság kereskedők. Még só sincs, amit levágunk, azt három nap alatt meg kell ennünk.

– Elkerülnek titeket a karavánok? Miért? – Visenna időnként eltűnődve érintette meg a homlokpántját.

– El ám – mordult fel Topin. – Le van zárva az amelli út, a hágón elterpeszkedett egy átkozott csontpók, egyetlen élő lelket nem ereszt keresztül. Akkor hogy mennének arra kereskedők? Halálveszély az.

Corin kezében megmerevedett a kanál.

– Csontpók? Mi az a csontpók?

– Tudom is én. A csontpókról azt beszélik, emberevő. Állítólag a hágón gubbaszt.

– És nem engedi át a karavánokat?

Topin körbenézett a szobában.

– Némelyiket tán igen. Azt beszélik, a sajátját. A sajátját átengedi.

Visenna összeráncolta a homlokát.

– Hogyhogy a… sajátját?

– Hát a sajátját – morogta Topin, és elsápadt. – Az amelli népeknek még rosszabb, mint minekünk. Minket legalább az erdő táplál kicsinykét. Amazok meg a puszta sziklán ülnek, és ha van valamijük, azt a csontpókiak jasmáért adják el nekik. Kegyetlenség, rabló módra, úgymond, mindenért fizetniük kell, de az amelliek mit tehetnének? Hisz csak nem fognak jasmát enni.

– Miféle „csontpókiak”? Emberek?

– Emberek meg varánok meg másfajták. Banditák azok, hölgyem. Elviszik Amellbe, amit tőlünk elvesznek, ott meg elcserélik jasmára meg zöld kőre. És tőlünk erővel veszik el. Úgy esett a falvakban, hogy raboltak, erőszakot tettek a lányokon, és ha valaki ellenkezett, gyilkoltak, elégették az embereket. Banditák. Csontpókiak.

– Mennyien vannak? – szólt közbe Corin.

– Ki számolná őket össze, nagyságos úr. Védekeznek a falvak, összefognak. Mit ér az, ha éjjel támadnak, gyújtogatnak. Akkor már sokszor jobb odaadni, amit akarnak. Mert úgy beszélik…

Topin még jobban elsápadt, egész testében reszketett.

– Mit beszélnek, Topin?

– Azt beszélik, hogy a csontpók, ha felbosszankodik, lemászik a hágóról, és idejön, a völgybe.

Visenna hirtelen felállt, az arca elváltozott. Corinnak végigfutott a hátán a hideg.

– Topin – szólalt meg a varázslónő. – Hol van a legközelebbi kovácsműhely? A lovam az úton elveszítette a patkóját.

– A házakon túl, az erdő szélén. Van ott kovácsműhely meg istálló is.

– Jól van. Most menj, kérdezd meg, van-e beteg vagy sebesült.

– Köszönet néked, hatalmas jótevőnk.

– Visenna – szólalt meg Corin, amint bezárult az ajtó Topin mögött. A druidalány megfordult, ránézett.

– A lovadnak mindegyik patkója rendben megvan.

Visenna hallgatott.

– A jasma természetesen jáspis, a zöld kő a jáde, ettől híresek az amelli bányák – folytatta Corin. – Amellbe pedig csak Klamaton, a hágón keresztül lehet eljutni. Ez az az út, ahonnan nincs visszatérés. Mit mondott az útelágazásnál az a halott nő? Miért akart engem megölni?

Visenna nem válaszolt.

– Nem mondasz semmit? Nem baj. Amúgy is lassan szépen világos lesz minden. Az anyóka az útelágazásnál olyasvalakit várt, aki megáll egy ostoba írásnál, ami megtiltja, hogy valaki keletnek tartson. Ez volt az első próba: tud-e a jövevény olvasni. Aztán az anyó arról is megbizonyosodik: ki segít manapság egy éhes öregasszonyon, ha nem egy Druidák Köréből való jóságos szamaritánus? Fejemet rá, hogy mindenki más még a botját is elvette volna. A ravasz anyóka tovább vizsgálódik, bajba került, segítségre szoruló szegény emberekről kezd el fecsegni. Az utazó, ahelyett, hogy rúgással és szitokszóval kínálná meg, ahogy ennek a vidéknek egy közönséges, szürke lakosa tenné, figyelmesen meghallgatja. Igen, gondolja az anyóka, ez az. Egy druida, aki a vidéket gyötrő bandával megy leszámolni. És mivel minden kétséget kizáróan az a banda küldte oda, a késéhez nyúl. Ha! Visenna! Hát nem vagyok-e átlagon felül intelligens?

Visenna nem válaszolt. Az ablak felé fordulva állt. Meggyfácskán ülő tarka madarat látott – a halhólyagból készült, félig áttetsző hártya őt nem zavarta a látásban.

– Visenna?

– Tessék.

– Mi az a csontpók?

– Corin – felelte Visenna éles hangon. – Miért avatkozol be olyasmibe, ami nem tartozik rád?

– Figyelj ide – Corin egyáltalán nem zavartatta magát a lány hangsúlyától. – Máris olyasmibe keveredtem, ami rád tartozik. Úgy történt, hogy helyetted engem akartak felkoncolni.

– Véletlen volt.

– Azt gondoltam, a varázslók nem a véletlenekben hisznek, hanem a mágikus vonzerőben, a dolgok összefüggésében meg ilyesmikben. Vedd észre, egy lovon ülünk. Tény és átvitt értelem együtt. Röviden… Felajánlom a segítségemet egy olyan küldetésben, amelynek sejtem, mi a célja. A visszautasítást arrogáns megnyilvánulásnak veszem. Azt mondták nekem, hogy ti ott a Körben nagyon is lenézitek a közönséges halandókat.

– Ez hazugság.

– Nagyszerűen alakul – Corin elvigyorodott. – Akkor ne vesztegessük az időt. Menjünk a kovácshoz.

IV

Mikula alaposan megragadta a fogóval a rudat, és megforgatta a parázsban.

– Fújtass, Csop! – parancsolta.

Az inas rácsimpaszkodott a fújtató emelőláncára. Pufók arca verejtéktől csillogott. A kovácsműhelyben a szélesre tárt ajtó dacára elviselhetetlen volt a forróság. Mikula az üllőre dobta a rudat, néhány erős kalapácsütéssel lelapította a végét.

A gyalulatlan nyírfa tuskón ülő Radim, a bognár is megizzadt. Kigombolta a zubbonyát, és kihúzta az ingét a nadrágból.

– Könnyen beszélsz, Mikula – mondta. – Neked nem újdonság a verekedés. Mindenki tudja, hogy nem kovácsként éltél egész életedben. Állítólag azelőtt fejeket törtél, nem vasat.

– Akkor örülnötök kellene, hogy ilyen is van a községben – szólalt meg a kovács. – Megint csak azt mondom neked, hogy többé nem fogok előttük kétrét hajolni. Dolgozni sem fogok nekik. Ha nem tartotok velem, magam fogok neki olyanokkal, akiknek vér folyik az ereikben, nem serital. Bevesszük magunkat az erdőbe, egyenként fogunk velük végezni, ha elkapjuk őket. Hányan vannak? Harmincan? Talán még annyian sem. És a faluban a hágónak ezen az oldalán mennyien? Hány erős legény van? Fújtass, Csop!

– Hiszen fújtatok!

– Élénkebben!

A kalapács ütemesen, szinte dallamosan csengett az üllőn. Csop fújtatott, Radim a kabátujjába fújta az orrát, kezét beletörölte a csizmájába.

– Könnyen beszélsz – ismételte meg. – És Kulcsból hányan jönnek?

A kovács leeresztette a kalapácsot, hallgatott.

– Így gondoltam – mondta a bognár. – Nem jön senki.

– Kulcs kicsiny falu. Úgy volt, hogy körülnézel Agancsban és Csutkában.

– Körül is néztem. Megmondom, mi van. A mayenai harcosok nélkül nem indulnak meg az emberek. Némelyek így beszélnek: mit számítanak azok a varánok, a hódfajzatok, egy szempillantás alatt villahegyre tudjuk őket tűzni, de mit csináljunk, ha a csontpók jön ellenünk? Elrejtőzünk az erdőben. És a kunyhók, a vagyon? Csak nem vesszük a hátunkra. Csontpók ellen nem elég az erőnk, te is tudod.

– Honnan kéne tudnom?! Látta tán valaki?! – kiáltott fel a kovács. – Hátha egyáltalán nincs is semmiféle csontpók? Csak azt akarják, hogy becsináljatok, parasztok? Látta valaki?

– Ne fecsegj, Mikula – Radim lehajtotta a fejét. – Magad is tudod, hogy nem akármilyen martalócok mentek védeni a kereskedőket, talpig vasban, igazi haramiák. És jött vissza valaki a hágóról? Egy sem. Nem, Mikula. Amondó vagyok, várni kell. Ha a mayenai uraság segítséget ad, akkor más lesz a helyzet.

Mikula letette a kalapácsot, megint bemártotta a tűzbe a rudat.

– Nem jön katonaság Mayenából – mondta mogorván. – Az urak egymással verekedtek össze. Mayena és Razvan.

– Miért?

– Megértheted tán, miért és mitől verekednek egymással a nagyurak? Szerintem unalmukban, a veszett tökfilkók! – ordította a kovács. – Láttad az uraságot! Minek fizetünk adót neki, annak a kígyónak?

Kirántotta a rudat a parázsból, csak úgy röpködtek a szikrák, majd meglengette a levegőben. Csop félreszökkent. Mikula megragadta a kalapácsot, lecsapott egyszer, kétszer, háromszor.

– Amikor az uraság elűzte a legényemet, elküldtem az ottani Körhöz, hogy kérjen segítséget. A druidákhoz.

– Varázslókhoz? – kérdezte a bognár hitetlenkedve. – Mikula?

– Hozzájuk. De a fiú még nem jött vissza.

Radim megcsóválta a fejét, felállt, rántott egyet a nadrágján.

– Nem is tudom, Mikula, nem is tudom. Sok ez az én fejemnek. De amúgy is egy lesz a vége. Várni kell. Végezzetek a munkával, mindjárt jönnek, kell már…

A kovácsműhely előtti udvaron felnyerített egy ló.

A kovács kezében megállt az üllőre emelt kalapács. A bognárnak vacogni kezdett a foga, elsápadt. Mikula észrevette, hogy remeg a keze, önkéntelenül is hozzádörzsölte a bőrkötényéhez. Nem használt. Nagyot nyelt, és elindult a kijárat felé, ahol világosan rajzolódtak ki a lovasok körvonalai. Radim és Csop nagyon szorosan követték. Kifelé menet a kovács az ajtó melletti oszlopnak támasztotta a rudat.

Hatot látott, mind lovon voltak, vaslemezekkel kivert szövetvértben, páncélingben, bőrsisakjukon acél orrvédő volt, a fém egyenes vonalban húzódott lefelé az arc felét elfoglaló hatalmas, rubinvörös szemek között. Mozdulatlanul, hanyag testtartással ültek a lovaikon. Mikula egymás után nézett végig rajtuk, látta, milyen fegyver van náluk – széles pengéjű kurta dzsida. Meg furcsa markolattal ellátott kard. Csatabárd. Fogazott gizarma.

Ketten egyenesen a műhely bejáratánál álltak. Egy varán, zöld nyeregtakaróval borított szürke lovon, a sisakján a Nap jelét viselte. A másik…

– Anyácskám – suttogta Csop a kovács mögött. És elsírta magát.

A másik lovas ember volt. Sötétzöld varánköpenyt viselt, de a csőrös sisak alól fakó kék – és nem vörös – szemek néztek le rájuk. Ezekben a szemekben annyi hideg, közömbös kegyetlenség rejlett, hogy Mikulát iszonyú rettegés fogta el, egész bensője jéggé dermedt tőle, émelyítő bizsergés hatotta át elöl-hátul. Tartott a csend. A kovács még a kerítés mögötti trágyadomb fölött keringő legyek zümmögését is hallotta.

A csőrös sisakos ember szólalt meg elsőként.

– Melyik közületek a kovács?

A kérdés értelmetlen volt, Mikula bőrköténye és termete első látásra elárulta. A kovács hallgatott. Észrevette azt a kurta mozdulatot, amelyet a fakó szemű tett az egyik varán felé. A varán előrehajolt a nyeregben, és suhintott egyet a nyél közepén megmarkolt gizarmával. Mikula meggörnyedt, ösztönösen eltakarta a karjával a fejét. De a csapás nem neki lett szánva. A penge nyakon találta Csopot, mély, ferde vágással zúzta szét a kulcscsontját és a gerincét. A fiú hanyatt vágódott a műhely falának, nekitántorodott az ajtó melletti oszlopnak, és pont a bejárat mellett zuhant a földre.

– Kérdeztem valamit – jegyezte meg a csőrös sisakos ember, és le sem vette a szemét Mikuláról. Kesztyűs kezével a nyergére függesztett fejszéért nyúlt. A legtávolabb álló két varán tüzet csiholt, szurkos fáklyákat gyújtottak, és kiosztották egymás között. Nyugodtan, sietség nélkül, lépésben kerítették be a műhelyt, csóvát vetettek a nádtetőre.

Radim nem bírta ki. Tenyerével elfedte az arcát, felzokogott, és egyenesen elindult a két ló közé. Amikor a magas termetű varánnal egy vonalba ért, az nagy lendülettel döfte a dzsidát a hasába. A bognár felordított, elzuhant, kétszer görcsösen összerázkódott, kinyújtotta a lábát. Mozdulatlanná dermedt.

– Na mi van, Mikula, vagy hogy is hívnak – mondta a fakó szemű. – Egyedül maradtál, mire volt ez jó? Fellázítani az embereket, segítségért küldözgetni? Azt gondoltad, nem tudjuk meg? Ostoba vagy. Olyanok is vannak a falvakban, akik jelentenek, csak hogy a kedvünkben járjanak.

A műhely teteje ropogva, pattogva égett, piszkossárga füstöt okádott, majd durrogni kezdett, szikrázva csaptak fel a lángnyelvek, perzselő levegő áradt szét.

– A legényedet elkaptuk, eldalolta, hová küldted. Akinek Mayenából kell megjönnie, azt is megvárjuk – folytatta a csőrös sisakos ember. – Igen, Mikula. Abba ártottad bele az ótvaros orrodat, amibe nem kellett volna beleártanod. Ezért mindjárt komoly bajba kerülsz. Úgy gondolom, karóba húzni lenne jó téged. Akad itt az udvaron valami rendes karó? Vagy még inkább: lábadnál fogva akasztunk fel a csűr ajtajára, és mint egy angolnáról, úgy nyúzzuk le a bőröd.

– Jól van, elég a fecsegésből – szólalt meg a napos sisakos magas varán, és a műhely nyitott ajtaján bedobta a fáklyáját. – Mindjárt összeszalad az egész falu. Végezzünk vele rögtön, hozzuk ki az istállóból a lovakat, és menjünk. Mitől van bennetek, emberekben ez a hóhérságra, kínzásra való hajlam? Ami ráadásul fölösleges? Gyerünk, végezz vele.

A fakó szemű rá sem nézett a varánra. Előrehajolt a nyeregben, lovával a kovács felé nyomult.

– Indulj – mondta. Fakó szemében a gyilkolás öröme villant fel. – Befelé. Nincs rá időm, hogy meggyötörjelek, ahogy kellene. De legalább megsüthetlek.

Mikula hátralépett. Hátával megérezte az égő műhely, a durranva összezuhanó gerendák forróságát. Még egy lépés. Belebotlott Csop holttestébe és a rúdba, amelyet a fiú esés közben feldöntött.

A rúd.

A kovács villámgyorsan lehajolt, megragadta a súlyos vasat, és fel sem egyenesedve, alulról, a gyűlölettől felszított teljes erejével döfte a rudat a fakó szemű melle közepébe. A hegyesre kovácsolt penge átütötte a páncélinget. Mikula nem várta meg, hogy az ember leessék a lóról. Előrerontott, az udvaron keresztül. Ordítozás, lódobogás követte. Elérte a fáskamrát, megmarkolt egy falnak támasztott karót, és azonnal, félfordulattal, vaktában csapott le. Az ütés egyenesen a zöld nyeregtakarós szürke ló fejét érte. A ló felágaskodott, az udvar porába döntötte a napos sisakos varánt. Mikula lehajolt, rövid lándzsa koppant a fáskamra falán, remegve állt meg benne. Egy másik varán előhúzta a kardját, megsarkantyúzta a lovát, elkerülte a levegőn átsivító karót. A többi három is támadásba lendült, ordítozva, fegyverükkel hadonászva. Mikula felnyögött, iszonyú erővel forgatta körbe a súlyos dorongot. Eltalált valamit, megint egy lovat, az meg felnyerített, a hátsó lábain kezdett táncolni. A varán tartotta magát a nyeregben.

Az erdő felől egy ló röppent át a kerítés fölött, ugrás közben ütközött össze a zöld nyeregtakarós szürke lóval. A szürke megriadt, rángatta a gyeplőt, feldöntötte a rá felülni igyekvő magas varánt. Mikula nem akart hinni a szemének, amikor azt látta, hogy az új lovas megkettőződik – ló nyakára hajló csuklyás manóra és kardot viselő, hátul ülő szőke férfira.

A kard hosszú, keskeny pengéje két villámszerű félkört írt le. Két varánt söpört le a nyeregből, porfelhőt verve zuhantak a földre. A fáskamrának szorított harmadik visszafordult a különös pár felé, és az álla alá kapta a vágást, pont az acél mellvért fölé. Megcsillant a nyakából kihúzott kardpenge. A szőke hajú lesiklott a lováról, keresztülfutott az udvaron, elvágta a magas varánt a lovától. A varán kardot rántott.

Az ötödik varán az udvar közepén forgolódott, igyekezett megfékezni az égő műhelytől visszahőkölő, táncoló lovat. Magasra emelt csatabárddal tekintgetett körbe, habozott. Végül felordított, belevágta a ló véknyába a sarkantyúját, és rárontott a lova sörényéhez simuló manóra. Mikula látta, amint a kicsi hátraveti a csuklyáját, és letépi a homlokpántját, ekkor jött rá, mekkorát tévedett. A lány megrázta vörös hajbozontját, és érthetetlen kiáltást hallatott, közben a rohamozó varán felé nyújtotta a kezét. Ujjaiból vékony, higanyos árnyalatú fénysugár röppent elő. A varán leröpült a lováról, kört írt le a levegőben, és lezuhant a homokra. Füstölgött a ruhája. A ló mind a négy patkójával a földön kapált, nyerített, a fejét rázta.

A napos sisakos magas varán lassan elhátrált a szőke hajú elől az égő műhely felé, meggörnyedt, mind a két kezét előrenyújtotta – a kardot a jobbjában tartotta. A szőke hajú odaugrott, összecsaptak egyszer, kétszer. A varán kardja oldalra repült, ő maga pedig fejjel előre csüngött a testét átszúró pengén. A szőke hajú hátralépett, kirántotta belőle a kardot. A varán térdre esett, előredőlt, arccal fúródott a földbe.

A vörös hajú lány villámával nyergéből kivetett lovas négykézlábra ereszkedett, körbetapogatózott, valamiféle fegyvert keresve. Mikula magához tért a meglepetéséből, kettőt lépett előre, felemelte a karót, és a földön fekvő tarkójára csapott. Ropogott a csont.

– Fölösleges – hallotta közvetlen közelről.

A férfiruhás lány szeplős volt, a szeme zöld. A homlokán furcsa ékszer csillogott.

– Fölösleges – ismételte meg.

– Nagyságos hölgyem – hebegte a kovács, és úgy tartotta a dorongot, ahogy a gárdisták az alabárdot. – A műhely… Felégették. A fiút megölték, levágták. Radimot is. Levágták, a banditák. Hölgyem…

A szőke hajú lábával megfordította a magas varán testét, jól megnézte, majd odajött, a kardot hüvelybe tette.

– Nos, Visenna – szólalt meg. – Most már alaposan belekeveredtem. Csak egy dolog nyugtalanít, azokat aprítottam-e fel, akiket kell.

– Te vagy a kovács Mikula? – kérdezte Visenna, és felszegte a fejét.

– Én. Nagyságtok meg a Druida Körből jöttek? Mayenából?

Visenna nem válaszolt. Az erdő szélét nézte, a futva közeledő embercsoportot.

– A mieink – mondta a kovács. – Kulcsból.

V

– Hármat kaptunk el! – dörögte az Agancsból jött csoport fekete szakállú vezetője, és megrázott egy kiegyenesített kaszát. – Hármat, Mikula! A mezőn vették űzőbe a leányokat, mi meg őket… Az egyik épp hogy el tudott iszkolni, lovat szerzett, az ebfi!

Az emberei az éjszakai égbolt sötétjét röpködő szikrákkal tarkító tüzek között gyülekeztek össze a réten, ordítoztak, kiáltoztak, a fegyvereikkel hadonásztak. Mikula felemelte a kezét, lecsendesítette őket, tovább akarta hallani a beszámolót.

– Hozzánk tegnap este tájt csöppentek be négyen – mondta az öreg, pálcavékony csutkai elöljáró. – Értem jöttek. Nyilván feljelentett valaki, hogy veletek egyeztem meg, kovács. Alig tudtam felmenni a csűrben a padlásra, a létrát felhúztam, villát markoltam, gyertek, kiáltom, ebfajzatok, na, melyiktek lesz az, kiáltom. Hozzáfogtak, hogy a csűrt felgyújtsák, nekem már annyi volt, de a népek nem ijedtek meg, csapatostul mentek rájuk. Azok meg lóra, áttörtek. Páran elestek közülünk, de egyiküket lerángattuk a nyeregből.

– Él? – kérdezte Mikula. – Üzentem nektek, hogy egyet élve fogjatok meg.

– Eeee – fintorodott el a pálcavékony. – Elkéstünk. A fehérnép forró vízzel jött, ők értek oda elsőnek…

– Mindig is mondtam, hogy Agancsban forróvérű a fehérnép – morogta a kovács, és megvakarta a tarkóját. – És aki feljelentett?

– Megtaláltuk – mondta a sovány kurtán, nem bocsátkozott részletekbe.

– Jól van. És most figyelj, csapat. Tudjuk már, hol gubbasztanak. A hegy alján, a birkapásztorok szállásai mellett barlangok vannak a sziklában. A banditák oda tűntek el, és ott kapjuk el őket. Szénát, rőzsét rakunk a szekerekre, kifüstöljük őket, mint a borzot. Az utat eltorlaszoljuk, nem menekülhetnek. Megtanácskoztam ezt ezzel a lovaggal, ni, akit Corinnak hívnak. És, mint tudjátok, nekem sem újdonság a katonáskodás. Grozim vajdával jártam ki a varánok elleni háborút, mielőtt Kulcsban telepedtem volna le.

A tömegben megint felhangzottak a harci kiáltások, de hamar elcsendesedtek az eleinte halkan, bizonytalanul kimondott szavak hallatán. Amelyek egyre hangosabban csengtek. Végül csend állt be.

Visenna előrehúzódott Mikula háta mögül, és a kovács mellé állt. A válláig sem ért. A tömeg összesúgott. Mikula megint felemelte a két kezét.

– Olyan idők jöttek el – kiáltotta –, hogy nincs miért továbbra is titokban tartani, segítségért küldtem a körbeli druidákhoz, miután a mayenai uraság a segítséget tőlünk megtagadta. Nem újdonság nekem, hogy közületek sokan ferde szemmel nézik ezt.

A tömeg lassacskán elcsendesedett, de a mozgolódás, mormogás tovább tartott.

– Íme, Visenna úrhölgy – mondta Mikula vontatottan. – A mayenai Körből. Első szóra a segítségünkre sietett. Akik Kulcsból jöttek, már ismerik, embereket gyógyított és tett egészségessé a hatalmával. Igen, emberek. Kicsiny hölgy ő, de nagy az ő hatalma. Értelmünket meghaladja ez a hatalom, és szörnyülködünk rajta, de mégiscsak segítségünkre szolgál!

Visenna egy szót sem ejtett, nem mondott semmit, és semmilyen gesztust nem tett az egybegyűltek felé. De hihetetlen volt ennek az apró, szeplős varázslónőnek a rejtett hatalma. Corin megdöbbenve érezte, hogy valami furcsa lelkesedés ragadja magával, hogy a hágón rejtőző dologtól, az ismeretlentől való félelme elszáll, megszűnik létezni, érdektelenné lesz egészen addig, ameddig a Visenna homlokán lévő ékszer fénye csillog.

– Így tehát látjátok – folytatta Mikula –, hogy arra a csontpókra is lesz megoldás. Nem leszünk magunk, nem leszünk védtelenek. De előbb azokra a banditákra kell lecsapnunk!

– Mikulának igaza van – ordította az Agancsból való szakállas. – Mit nekünk varázslat! A hágóra, emberek! Vesszen a csontpók!

A tömeg egy emberként hördült fel, megcsillant a tüzek fénye a kiegyenesített kaszák, a pikák, szekercék és vasvillák pengéjén.

Corin átfurakodott a sokaságon, arrébb húzódott, az erdő felé, talált egy tűz fölé függesztett bográcsot, tálat és kanalat. Kikaparta a kondér fenekéről a maradék odaégett szalonnás kását. Leült, a térdére tette a tálat, lassan evett, kiköpdöste az árpahéjakat. Egy pillanat múlva megérezte, hogy nincs egyedül.

– Ülj le, Visenna – mondta tele szájjal.

Tovább evett, közben odapislantott a lány arcára, a tűz fényében leomló vérvörös hajzuhatagra. Visenna hallgatott, belebámult a lángokba.

– Hej, Visenna, mért ülünk itt, mint a baglyok? – Corin félrerakta a tálat. – Nekem így nem megy, máris elbúsulok, és fázni kezdek. Hová dugták azt a kisüstit? Az előbb még itt volt egy korsó, a dögvész belé. Sötét van, mint a…

A druidalány feléje fordult. Különös zöldes fényben csillogott a szeme. Corin elhallgatott.

– Igen. Úgy van – szólalt meg kisvártatva, és köhintett. – Tolvaj vagyok. Zsoldos. Rabló. Belekeveredtem, mert szeretem a csihipuhit, mindegy nekem, kivel verekszem. Tudom, mennyit ér a jáspis, a jáde és az amelli bányákban található többi kő. Meg akarom szedni magamat. Mindegy nekem, hányan pusztulnak el holnap közülük. Mit akarsz még tudni? Magam is elmondom, fölösleges a kígyóbőr alá rejtett ékességet használnod. Nem akarok eltitkolni semmit. Igazad van, nem illek össze sem veled, sem nemes küldetéseddel. Ez minden. Jó éjszakát. Megyek aludni.

Ennek ellenére nem állt fel. Csak fogott egy botot, és párszor megpiszkálta az égő tüzet.

– Corin – szólalt meg Visenna halkan.

– Igen?

– Ne menj el.

Corin lehorgasztotta a fejét. A tűzben égő nyírfa hasábból kék lángcsóvák lobbantak ki. Corin ránézett Visennára, de nem volt képes elviselni a különlegesen csillogó szemek látványát. Visszafordult a tűz felé.

– Ne követelj magadtól túlságosan sokat – mondta Visenna, és beburkolózott a köpenyébe. – Az már csak úgy van, ami nem természetes, az félelmet kelt. És undort.

– Visenna…

– Ne szakíts félbe. Igen, Corin, az embereknek szükségük van a segítségünkre, hálásak is érte, gyakran még őszintén is, de undorodnak tőlünk, félnek tőlünk, nem néznek a szemünkbe, kiköpnek a hátunk mögött. Az okosabbak, amilyen te is vagy, kevésbé őszinték. Nem vagy kivétel, Corin. Sokaktól hallottam már, hogy nem eléggé méltók rá, hogy egy tűzhöz üljenek le velem. És az is előfordul, hogy nekünk van szükségünk a… normálisak segítségére. Vagy a társaságára.

Corin hallgatott.

– Tudom – folytatta Visenna –, könnyebb lenne neked, ha övig érő ősz szakállam és horgas orrom volna. Akkor az irántam érzett undor nem váltana ki a fejedben akkora zűrzavart. Igen, Corin, az undor. A homlokomon viselt ékesség kalcedon… Nagymértékben neki köszönhetem a mágikus képességeimet. Igazad van, a kalcedon segítségével tudok olvasni a tisztább gondolatokban. A tieid nagyon is tiszták. Ne követeld meg tőlem, hogy ettől kellemesen érezzem magam. Varázsló vagyok, boszorkány, de azonkívül nő is. Azért jöttem ide, mert le akartam veled feküdni.

– Visenna…

– Nem. Most már nem akarok.

Csendben ültek. A tarka madár az erdő mélyén a sötétbe burkolózó faágak között rettegni kezdett. Az erdőben baglyok éltek.

– Ami azt az undort illeti – szólalt meg végül Corin –, az enyhe túlzás volt. De azt elismerem, hogy valamiféle… nyugtalanságot keltesz bennem. Nem kellett volna megengedned, hogy lássam akkor, az útelágazásnál. Azt a hullát, tudod?

– Corin – mondta a varázslónő higgadtan. – Amikor a kovácsműhelynél a varán torkába döfted a kardodat, épp hogy le nem hánytam a lovam sörényét. Üggyel-bajjal tartottam magam a nyeregben. De ne bolygassuk, kinek mi a specialitása. Fejezzük be ezt a beszélgetést, nem vezet sehová.

– Fejezzük be, Visenna.

A varázslónő még szorosabbra burkolózott a köpenyébe. Corin néhány fahasábot dobott a tűzre.

– Corin?

– Igen?

– Szeretném, ha nem lenne neked mindegy, hány ember pusztul el holnap. Hány ember és… És másféle. Számítok a segítségedre.

– Segítek neked.

– Ez még nem minden. Ott van még a hágó kérdése. Utat kell nyitnom a Klamaton keresztül.

Corin a bot izzó végével rámutatott a többi tűzre és a mellettük heverő alvó vagy halkan beszélgető emberekre.

– Ezzel a kiváló seregünkkel – mondta – ennek nem szabadna gondot okoznia.

– Ez a kiváló seregünk abban a pillanatban hazaiszkol, amikor abbahagyom, hogy bűbájjal bódítsam el őket – mosolyodott el Visenna bánatosan. – De nem fogom őket elbódítani. Nem akarom, hogy bármelyikük odavesszen a mások ügyéért folytatott harcban. A csontpók pedig nem az ő ügyük, az csak a Kör ügye. Egyedül kell a hágóra felmennem.

– Nem. Nem mész oda egyedül – mondta Corin. – Együtt megyünk. Én, Visenna, gyerekkorom óta tudom, mikor kell elmenekülni, és mikor túl korai még. Ezt a tudást sokéves gyakorlattal tökéletesítettem, és manapság ennek köszönhetően számítok bátornak. Nem akarom ezt a hírnevet kockára tenni. Nem kell bűbájjal elbódítanod. Nézzük meg előbb, hogy néz ki az a csontpók. Mellesleg szerinted mi az a csontpók?

Visenna lehajtotta a fejét.

– Attól tartok – suttogta –, hogy az a halál.

VI

Nem hagyták magukat a barlangokban meglepni. Nyeregben várakoztak, mozdulatlanul, kiegyenesedve fürkészték az erdőből kiérkező felfegyverkezett parasztok seregét. A köpenyüket cibáló szél zilált tollú, félelmetes, tiszteletet és rettegést keltő, lesoványodott ragadozó madarakhoz tette őket hasonlóvá.

– Tizennyolc – számolta össze a nyeregben felállva Corin. – Mind lovas. Hat vezetékló. Egy szekér. Mikula!

A kovács sietve alakította át a csapatát. A pikával és gerellyel rendelkezők a cserjés szélére térdeltek le, fegyverük nyelét a földbe mélyesztették. Az íjászok a fák mögött foglaltak állást. A többiek visszahátráltak a bozótba.

Az egyik lovas elindult feléjük, egyre közelebb jött. Megállította a lovát, a kezét a feje fölé emelte, kiáltott valamit.

– Csapda – morogta Mikula. – Ismerem az ebfiakat.

– Meglátjuk – mondta Corin, és leugrott a nyeregből. – Gyere.

Lassan közelítették meg a lovast. Egy pillanat múlva Corin észrevette, hogy Visenna követi őket.

A lovas egy hódfajzat volt.

– Kurtán fogok szólani – kiáltotta, a lováról le sem szállva. Félig az arcát borító szőrzetbe rejtőző apró fényes szeme pislogott. – Jelenleg annak a csapatnak vagyok a parancsnoka, amelyiket ott láttok. Kilenc hódfajzat, öt ember, három varán, egy tünde. A többiek meghaltak. Félreértések keletkeztek közöttünk. Volt vezérünk, az ő ötlete volt, hogy idejöjjünk, bent van a barlangban, megkötözve. Azt teszitek vele, amit akartok. Mi el akarunk menni.

– A szólás lényegében véve kurta volt – röhögött fel Mikula. – Ti el akartok menni. Mi meg ki akarjuk ontani a beleteket. Mit szólsz hozzá?

A hódfajzat megvillantotta hegyes fogsorát, apró alakjával kihúzta magát a nyeregben.

– Azt hiszed, hogy félelmemben paktálok le veletek, a szaros szalmabocskoros bandátok előtt? Csak tessék, ha akarjátok, végigszánthatjuk a hasatokat. Ez a mesterségünk, ember. Tudom, mit kockáztatunk. Ha némelyikünk elesik is, a többiek tovább tudnak menni. Ilyen az élet.

– A szekér nem megy tovább – szűrte a szót Corin. – Ilyen az élet.

– Számoltunk ezzel.

– Mi van a szekéren?

A hódfajzat kiköpött a jobb karja felett.

– Egyhuszada annak, ami a barlangban maradt. És hogy minden világos legyen: ha azt mondjátok, hogy hagyjuk itt a szekeret, nem lesz megállapodás. Ha ebből a heccből haszon nélkül kell kikerülnünk, harc nélkül nem fog menni. Na, mi legyen? Ha verekednünk kell, jobb lenne most reggel, amíg a napocska nem kezd égetni.

– Merész vagy – mondta Mikula.

– Mindenki ilyen a családomban.

– Átengedünk titeket, ha leteszitek a fegyvert.

A hódfajzat megint kiköpött, a változatosság kedvéért a bal karja felett.

– Ebből nem lesz semmi – mordult fel kurtán.

– Ez fáj neked – mosolyodott el Corin. – Fegyvertelenül szemétre valók vagytok.

– És te mi vagy fegyvertelenül? – kérdezte a törpe hidegvérrel. – Királyfi? Hisz látom, miféle vagy. Azt hiszed, vak vagyok?

– Fegyveresen visszajöhettek holnap – mondta Mikula vontatottan. – Legalább annak egy részéért, ami a barlangban maradt, amint mondtad. Még nagyobb haszonért.

A hódfajzat kivicsorította a fogait.

– Volt ilyen koncepciónk. De rövid vita után elvetettük.

– Nagyon helyes – szólalt meg hirtelen Visenna, és Corin elé állt, közvetlenül a lovassal szemben. – Nagyon helyes, hogy elvetettétek, Kehl.

Corinnak úgy tűnt fel, hogy a szél hirtelen megerősödött, hideget árasztva süvöltött végig a sziklákon és a füvön. Visenna idegenszerű, fémes hangon folytatta:

– Valahányan, akik megpróbáltok ide visszajönni, meghaltok. Ezt látom és jövendölöm. Azonnal távozzatok. Rögtön. Mindenki meghal, aki megpróbál ide visszajönni.

A hódfajzat előrehajolt, a ló nyaka fölül lenézett a varázslónőre. Nem volt már fiatal – bundája már csaknem teljesen ősz volt, fehér szőrcsomók tarkították.

– Te vagy az? Gondoltam. Örülök, hogy… Nem érdekes. Megmondtam, hogy nem szándékszom ide visszajönni. A pénz miatt csatlakoztunk Fregenalhoz. Ennek vége. Most már a nyakunkon van a Kör, falvak egész sora, Fregenal pedig a világuralomról kezdett locsogni. Elegünk lett belőle is meg a hágó szörnyéből is.

Megrántotta a gyeplőt, megfordította a lovát.

– Minek is beszélek? Elmegyünk. Béke veletek.

Senki sem válaszolt. A hódfajzat habozott egy kicsit, elnézett az erdő széle felé, aztán végignézte mozdulatlan lovascsapatát. Újra előrehajolt a nyeregben, és Visenna szemébe nézett.

– Elleneztem, hogy merényletet kövessenek el ellened – mondta. – Most látom, hogy ez helyes volt. Ha azt mondom neked, hogy a csontpók a halál, úgyis felmész a hágóra, igaz?

– Igaz.

Kehl kiegyenesedett, rákiáltott a lovára, elügetett a csapatához. A lovasok kisvártatva oszlopba rendeződtek, körülvették a szekeret, elindultak az út felé. Mikula máris az embereinél termett, vitte a szót, lenyugtatta az agancsi szakállast meg a többi vér- és bosszúszomjas parasztot. Corin és Visenna csendben nézték a mellettük elhaladó csapatot. Lassan léptettek, maguk elé néztek, kimutatva nyugodt, fagyos megvetésüket. Csak Kehl volt az, aki melléjük érve búcsúzásszerű mozdulatra emelte a kezét, furcsa fintorral nézett Visennára. Aztán egyszer csak megnógatta a lovát, a csapat élére vágtatott, és eltűnt a fák között.

VII

Az első hulla közvetlenül a barlang bejáratánál hevert szétlapítva, egy zabos tarisznya és egy rőzsecsomó közé szorulva. A folyosó elágazott, és közvetlenül az elágazás után feküdt a másik kettő – egyiküknek alig maradt valami a buzogánnyal vagy fokossal szétvert fejéből, a másikat számos sebből eredő alvadt vér borította. Mind emberek voltak.

Visenna levette a homlokáról a pántot. A diadémból a fáklya fényénél világosabb ragyogás sugárzott, ami megvilágította az üreg belsejét. A folyosó nagyobb barlangba vezetett. Corin halkan, összeszorított foggal fütyörészett. A falak mellett ládák, zsákok és hordók álltak, halomban hevertek lószerszámok, gyapjúbálák, fegyverek, szerszámok. Néhány láda szét volt verve, néhány üres volt. A többi tele. Corin mentében fakózöld jáspisgöröngyöket, sötét jáde-, achát-, opál-, krizopráztörmelékeket meg másféle, ismeretlen köveket látott. A kőpadozaton szertedobált arany-, ezüst- és rézpénzek csillantak meg, borz-, hiúz-, róka- és rozsomákbundák hevertek nagy összevisszaságban.

Visenna egy pillanatra sem állt meg, a következő, még kisebb és sötétebb üreg felé tartott. Corin követte.

– Itt vagyok – szólalt meg egy sötét, nehezen kivehető alak, aki a földön felhalmozott rongy- és bőrkupacon feküdt.

Közelebb mentek. A megkötözött ember alacsony volt, kopasz, elhízott. Óriási kék folt borította a fél arcát.

Visenna megérintette a diadémot, a kalcedon egy másodpercre fényesebben villant fel.

– Ez fölösleges – mondta a megkötözött. – Ismerlek. Elfelejtettem, hogy hívtak. Tudom, mi van a homlokodon. Fölösleges, mondom. Álmomban támadtak rám, elvették a gyűrűmet, összetörték a varázspálcámat. Nincs hatalmam.

– Fregenal – mondta Visenna. – Megváltoztál.

– Visenna – morogta a kövér. – Eszembe jutott. Azt hittem, férfi jön, azért küldtem Manissát. Egy férfival elboldogult volna az én Manissám.

– Nem boldogult – kérkedett Corin, és körülnézett. – Habár elismerés jár az elhunytnak. Igyekezett, ahogy csak bírt.

– Kár.

Visenna körülnézett a barlangban, magabiztos léptekkel tartott a szöglethez, csizmája orrával felfordított egy követ, az alatta lévő üregből zsíros bőrbe göngyölt agyagkorsó bukkant elő. Aranysarlójával elvágta a szíjat, elővett belőle egy pergamentekercset. Fregenal rosszindulatúan nézte.

– Tessék, tessék – mondta haragtól reszkető hangon. – Micsoda tehetség, gratulálok. Meg tudunk találni elrejtett dolgokat. Mit tudunk még? Báránybélből jósolni? Felfúvódott üszőket gyógyítani?

Visenna egyenként nézte végig a lapokat, nem is figyelt Fregenalra.

– Érdekes – szólalt meg végre. – Tizenegy éve, amikor kiűztek téged a Körből, elvesztek bizonyos oldalak a Tiltott Könyvekből. Jó, hogy meglettek, méghozzá kommentárokkal gazdagabban. Na de hogy odáig merészkedtél, hogy Alzur Kettős Keresztjét használd, ez igen. Nem hiszem, hogy elfelejtetted volna, hogyan végezte Alzur. Néhány teremtménye állítólag még kószál a világban, köztük az utolsó is: a csúszóláb, amely őt lemészárolta, és elpusztította fél Maribort, mielőtt bemenekült volna a Folyóntúl erdőségeibe. – Néhány pergament négybe hajtott, a kaftán bő ujjába dugta őket. Kibontotta a többit is.

– Aha – mondta a homlokát ráncolva. – A Fagyökér minta, apró változtatásokkal. Itt meg a Háromszög a Háromszögben, ami egy csomó mutáció létrehozására meg a testtömeg irdatlan