Szécsi Noémi

Jókai és a nők

– részlet –

A könyv részletei csak a szerző és a kiadó
engedélyével közölhetők

© Szécsi Noémi, 2025

„Anyámnak holtig szófogadó fija”

A Jókai család bibliájának hátsó oldala

Ezernyolcszázhuszonöt

A régi bibliák első és hátsó lapjaira írott születési és halálozási adatok érzéketlen tömörséggel foglalták össze a család történetét, a férfi és asszonya sorsának meghatározó eseményeit. Minden felesleges kitérő nélkül szinte kizárólag arra szorítkoztak, mikor adatott új élet, és mikor vétetett el egy az élők közül.

„1812. eszt. 14. augusztus léptem házassági életre Én Ásvay Jókay József, Nemes Pulay Mária Szűzzel. 1814. esztendőben május 3-án született az első magzatunk – Károly Józsefnek kereszteltetett május 4-én. 1816. esztendőben született egy kis leányunk, 15. február, és megkereszteltetett 17-én Eszternek. 1818. esztendőben született egy kis fiunk, február 20-án, megkereszteltetett február 21-én Lajosnak. Ez a kedves fiam meghalt 1820. december 16-án. 1822. esztendőben született egy kis fiunk, április 6-án, megkereszteltetett 8-án Lajoskának. Meghalt április 27., 1823. esztendőben. 1825. február 18-án született fiunk 20-án megkereszteltetett Móricznak.”‍¹

A fentiekben ha nem is egy nő teljes sorsa, de a tőle várt életteljesítmény lényege fejeződik ki. Pulay Mária férjhez ment Jókay Józsefhez, és házassága első tizenhárom évében öt gyermeknek adott életet. Ebből kettőt még hároméves koruk előtt eltemetett, hárman azonban megérték a felnőttkort. Más asszonyok többet szültek, némelyik évente, már amíg a termékeny koruk tartott. Voltak, akik több gyermeket temettek el, a legszerencsétlenebbek pedig az életüket adták azért, hogy megszüljék a kicsit, aki nemegyszer velük halt, amikor gyermekágyi lázban vagy a szülés más komplikációiban kiszenvedtek. Ám Pulay Mária az elvárt módon teherbe esett, minden várandósságát és szülését egészséggel kiállta, majd gyermekei többségét fel is nevelhette. A maga körében és korában jobbára ez tette ki a sikert, amit az asszonyi pályán a nő elérhetett, hiszen életben maradt, fenntartotta a nemes Jókay család fiágát, gyarapította a református közösséget és az ország középosztálybeli népességét. Teljesítménynek ez persze csak a női lét felől látszott, és Pulay Máriának a maga társadalmi helyzetében, jelentősebb öröklött rang vagy vagyon híján nem lett volna módja semmi olyat cselekedni, amiért bekerülhet a férfiak krónikáiba. Neve fennmaradtát majd csak azért érdemli ki, amit a legkisebb fia a magyar írásbeliséghez hozzátesz.

Persze az asszonyi kiteljesedés nem korlátozódott a termékenységre, akármilyen elengedhetetlen része is volt az. Pulay Mária számára sem a férje és gyermekei jelentették az egész életet, noha minden elemében meghatározták. A reprodukció mellett a munka és a javakkal való gazdálkodás képessége együtt adta ki azt a teljességet, amelyről akkoriban a legtöbbet az egyház képviselői elmélkedtek, mikor az asszonyi kötelességeket prédikációikban vagy kegyes könyveikben megfogalmazták, ám maguknak a nőknek a legritkább esetben volt módjuk szavakba foglalni a saját tapasztalataikat. Ezért szerencsés, hogy egy rendkívüli olvasottságú magyar nő éppen ebben az időben, az 1820-as években adta írásra a fejét, és írásaiban nőtársai jogairól, kötelességeiről és lehetőségeiről is megemlékezett.

Karacs Ferencné Jókaynéhoz hasonlóan kisnemesi származású református magyar asszony volt, egy ponton azonban kirívóan eltért az élete a komáromi ügyvéd feleségéétől. Tájékozottságban és a kultúra iránti igényében ugyanis nem csupán asszonytársai, de úgy általában osztálya mindkét nemű képviselői fölé emelkedett. Az 1779-es születésű, tehát Pulay Máriánál nyolc évvel idősebb Karacsné Takács Éva a század eleje, azaz 1802-es házasságkötése óta élt Pesten. Férje, a rézmetsző Karacs Ferenc házasodási szándéka bejelentésekor kifejezetten művelt feleséget kerestetett maga mellé – ami akkoriban ritka kívánság lehetett. Rokonai kommendálták számára Takács Ádám református lelkész árváját, aki a saját környezetében már számot adott munkabírásáról és jó szívéről. Pesten az Ősz utcában építtettek földszintes házat, a mai Szentkirályi utca 23. helyén, ami akkoriban még elhagyatott környék volt. Pártolták a művészetet, és sokszor vendégül látták művelőit. A háznép – a Karacs házaspár és gyerekeik – rendszeresen jártak a városban fellépő, saját színházzal még nem rendelkező magyar társulatok előadásaira. A házukban lakott fél esztendeig Benke József színész is első feleségével, Rátz Zsuzsánnával, bár a színészházaspár egyik gyermeke, aki Jókai Mór‍² életének vitán felül a legfontosabb szereplője lesz, majd csak akkor született meg, amikor Benkéék a pesti színészkedést feladva Miskolcra költöztek. Híres volt a házuk arról is, hogy Katona József náluk lakván írta a Bánk bán egyes részeit, és Karacsék a nőnevelést propagáló Fáy Andrással is szoros baráti viszonyt ápoltak.‍³

Takács Éva a mai fogalmak szerint nőjogi aktivista volt, és abban a tekintetben modern nő, hogy női feladatait nem korlátozta a feleség- és anyaszerepre. Amit Jókayné gondolt saját női feladatairól, azt majdan fia közvetítésével a Jókai-regényekben olvashatta a publikum, azonban Takács Éva mindezt maga terjesztette írásaival. Mondani sem kell, hogy az 1820-as években sokkal kisebb kör értesült Takács Éva gondolatairól, mint évtizedekkel később a Jókai által eszményített anya értékrendjéről. A kettő azonban sok ponton egybevág, a közben eltelt évtizedek ellenére is.

„Minthogy [a nőknek] egész életek boldogsága a férfiak kedvétől függ, természetes dolog, hogy ezt igyekezzenek megnyerni; de szomorú dolog, hogy igen ritkán hallják ezektől a leányok és az asszonyok, hogy dicsértessen a jó erkölcs és a szorgalmatosság, rendszerént patyolat kezeiket, hószín nyakukat, rózsa orcájukat szokták dicsérgetni; ha mesterül muzsikál, szépen énekel, németül tisztán beszél, franciául olvas, legújabb módi szerént öltözik, már akkor a férfiak bámulásának és tiszteletének tárgya.”

Így kezdte mondókáját Karacsné, éppen arra célozva, hogy a nők a házassági piacon csak külsejükkel, társasági alkalmasságukkal vannak jelen, noha nem ezek képezik majd alapját boldog házaséletüknek. „Sok intézetek tétettek a férfiaknak jobb móddal való nevelésekre, de a leányokról egészen elfelejtkeztek”‍⁴ – panaszolta a leánynevelés hiányosságait. A pesti rézmetsző felvilágosult neje ezt a legmesszebbmenőkig kárhoztatta, és lányainál is érvényesítette azt az elvet, hogy a feleségek elegendő háztartási ismeretek mellett szakmát is tanuljanak. Ő maga saját tapasztalatából – hiszen nagyon is tisztában volt vele, hogy bármelyik lányra rászakadhat a legnagyobb szükség és az önállóság kényszere – felismerte, hogy a nőnek rendelkeznie kell valami tudással az önfenntartáshoz. „Fundáljatok leányaitok számára nevelőintézeteket, legalább a nagyobb városokban, okos emberek által kidolgoztatott systéma szerént.” 1825-ben ez még pusztába kiáltott szó. A városban léteztek ugyan leányoknak létesített nevelőintézetek, de Karacsné azért kifogásolta ezeket, mert nem magyar szelleműek, és ellenőrizhetetlen szakmai hátterű idegenek tartják fenn őket. Az 1820-as években például nagyszámú francia emigráns bolyongott Európában a francia forradalom eseménysorozatának következményeképpen, akik házitanítóskodásból kívántak megélni. Karacsné ráadásul a korszellemnek megfelelően különbséget tett a „németes” és a magyar szellemű városok között, Pest lakossága például főleg német anyanyelvű volt akkoriban, míg Jókayné lakóhelyén, Komáromban a magyar nyelv volt használatos.

„Rendeljetek ebben illendő fizetéssel és karakterrel született magyar és ezen szent célra elkészült jó erkölcsű férfiakat, akik által nem zsellérjeitek, hanem a magatok nyelvén ne csak olyan dolgokban gyakoroltassanak, amelyek csak hiúságtokat csiklándoztatják; taníttasson nekik a tudományokból annyi, amely által elmebéli tehetségek kifejtődvén, a dolgokról helyes ítéletet tehessenek; bő interest [értsd: kamatot] fog nektek kötelességtek ezen teljesítése hozni, mert leányaitok világos elmével és egy kevés tudományos esmérettel bírván, magok tudnak gondolkozni, magok ítélni tetteik jó vagy rossz voltáról, nem fogják követni vakon a szerencsének javaival bírók, de sokszor kinyílt okosság és jó erkölcs nélkül szűkölködők példáját; házi dolgaikat meg tudván vizsgálni, környülállásaikat jobb móddal tudják igazgatni, férjeiknek érdemeit jobban fogják becsülni, fogyatkozásaikat békességesen tűrni, gyermekeiket az okosság regulái szerént fogják nevelni, alkalmatos lészen lelkek arra, hogy barátságos bizodalmatokat megérdemeljék”‍⁵

– foglalta össze Takács Éva a teendőket.

Semmi cifraság, semmi öncélú szellemi páváskodás, csak éppen annyi művészet és tudomány, amennyi a lelket megnemesíti és az ítélőképességet megszilárdítja. A nőknél a józan gondolkodás és a világos eszmék végső soron a férfiak érdekeit szolgálják, mert ezáltal a gyermekeik anyagi és szellemi értelemben gyarapszanak, a háztartás egyensúlyban van, a vagyon minden értelemben növekszik. Ahogyan erről majd időben meggyőződhetünk, Jókayné – legalábbis ivadékainak művészies és kevésbé művészies formában fennmaradt interpretációi szerint – pontosan ezekre az elvekre alapozta világnézetét. Azzal is egyetértett volna, amit Karacsné a háziasszonyi teendőkről írt:

„Hogy jó házi rendet tartson valamely asszony, ahhoz szükséges, hogy házi kötelességeit tudja, 1-ször, hogy a bészerzett vagyonnak maga viselje gondját, ne a cselédre bízza, 2-szor, hogy a házi dolgokat értse, p[éldának] o[káért] kenyérsütést, főzést, szalonnának, sertéshúsnak, káposztának bésózását, gondviselését, vajkészítést, ha a szükség úgy kívánja, sajtcsinálást, mezőn lévő cselédek számára való kiadást, aprómarhák, konyhakert gondviselését, sertéshizlalást, mosást, fehérruha-varrást, fonást s. a. t. ne csak tudja, hanem mikor a szükség kívánja, kövesse is, cselédet csak annyit tartson, amennyi a házi dolgok folytatására elmúlhatatlanul szükséges, ezeknek adjon elég és egészséges ételt, illendő fizetést, folyvást való munkát, bánjék velek emberségesen, de ne kényeztetve.”‍⁶

A jó gazdasszony gondoskodása ugyanis nem csupán a neki rendelt férfira és a frigyükből született gyermekekre terjedt ki, hanem a szolgálattevőkre is, akik alárendelt szerepükben sokszor éppen ugyanolyan gyámoltalanok, mint a gyermekek.

„Míg hazámban a nagyobb városokban esztendőnként fogadott cselédeket tartottak, addig faluról szegény, de becsületes asszonyok örömest vitték leányaikat nagyobb városokra szolgálni, mert bizonyosak voltak benne, hogy amely becsületes házhoz odaadták, ott egy esztendő múlva megtalálják, sőt még most is örömest viszik az olyan városokba, ahol ez a jó szokás megvan, mint Debrecenben és más magyar városokban, azon tekintetből, hogy leányaik magoknak ruhát szerezzenek és csinosodjanak, de ahol ez a jó szokás elromlott, azóta azon városokban ritkán találkozik valami jó. Mert a becsületes és gyermekét szerető szegény asszony méltán is nem meri gyermekét olyan helyre vinni, ahol egy hónap múlva sem bizonyos benne, hogy megtalálja.”‍⁷

A saját háztartásban való gazdasszonykodáson vagy más háztartásának szolgálásán túl azonban korlátozottak voltak a nők munkaképesítésének lehetőségei. Karacsné lánya, a felnőttként Miskolcon leányneveldét vezető Teréz – aki 1825-ben már tizenhét esztendős volt, és később, a nőneveléstől visszavonulva az anyjához hasonlóan tollat ragadott, hogy leírja nem mindennapi gondolkodású szülei mellett töltött nem mindennapi fiatalkorát – beszámolt róla, hogy 1825 nyarán egy nagy családdal özvegyen maradt nő, „ki a nőköntöskészítést oly jól érté, mint bármelyik céhbeli szabó”, nőket fogadott fel segédekként, mert olyan sok megrendelést kapott. A pesti céhrendszer azonban nem engedélyezte ezt a számára. Eltiltották attól, hogy segédeket tartson, sőt a nála lévő szöveteket is elkobozták. „Ő, az ügyes munkásnő, a többi munkaképes nőknek foglalkozást, kenyeret adó, visszautasíttatott két keze munkájára, s arra, hogy tartsa abból családját.”‍⁸ Teréz másik példájában egy apostagi takács lánya elhunyt apját követte volna apja mesterségében, és két segédet is tartott. Ez a céh sem tűrte, hogy nő legyen alkalmazottakat tartó iparos, így a lánynak, akinek anyjáról is gondoskodnia kellett, csak a nádornál beadott külön kérelmére engedélyezték az ipar űzését. Karacsné alapelve az volt, hogy lányainak be kell magukat gyakorolniuk egy iparágba, amely nő létükre is lehetővé teszi számukra a jövedelem szerzését, azzal, hogy „ha rászorulsz, megélhetsz utána”. Teréznek meg kellett tanulnia a „műfőzést” (a magasabb szintű, előkelő házaknál űzött konyhaművészetet), de elsajátította a fehérneművarrást, köntösszabást és ruhakészítést, csipketisztítást és az akkor divatos selyem hajdísz készítését. Zofi művirág-, Róza pedig piperekészítővé képezte magát. Egyedül a legidősebb, Mária nem tanult mesterséget, de ő már tizenhat éves korában férjhez ment, és egész életében feleségként gazdasszonykodott.

Pulay Mária – vagy szülei – szemhatára nem ért odáig, mint a fővárosban élő, szellemi igényeire igencsak hiú, a korabeli ébredező magyar nyelvű kultúra elitjével összejáró Karacsnéé. Bana községben, ahová született, biztosan nem volt semmiféle leánynevelde – persze aligha engedték volna el, mondván, a tudnivalókat otthon is elsajátíthatja. Valakitől megtanult írni-olvasni, de saját kezével írt leveleiből jól látszik, hogy nem nagyon mélyedt el e tudomány gyakorlásában, szellemi igényeit kielégítette a templom és a kegyes olvasmányok, majd, ahogyan a kisnemesi család lányához illett, édesanyjától tanulta el a háztartásvezetés összes csínját-bínját. Jó házasságban reménykedett, hiszen apját, Pulay Dávidot 1806-ban, tizenkilenc évesen elveszítette. Amikor hat évvel később az ógyallai ügyvéd, Jókay József felesége lett, abban bizakodott, hogy kölcsönös rokonszenvük, öröklött javaik, józan beosztásra és munkára való képességük, valamint a férj hivatala szilárd alapot nyújt kettejük és majdan születendő gyermekeik számára.

Eötvös Károly‍⁹ utal rá, hogy az ifjú pár, Jókay József és újdonsült felesége végül azért költözött Ógyalláról Komáromba, mert az új asszony összeütközésbe került anyósával és sógornőivel. Nem szokatlan incidens ez, hiszen a házasságkötést követően a férj nőrokonai és az új női családtag ilyen vagy olyan módon mindig összemérik erejüket, és megindítják harcaikat a férfi feletti hatalom újrafelosztásáért. A harc hevessége és kimenetele kizárólag a részt vevő felek temperamentumától függ. Pulay Mária felmérte a férje anyja és két nővére személyében jelentkező, amúgy is birtokon belül lévő túlerőt, ezért férjét abba az irányba kapacitálta, hogy egy másik településen teremtsenek önálló háztartást, noha akkor még nem volt magától értetődő, hogy a fiatal házaspár külön költözzön, ha az ősi fészekben megvolt a helyük. Az ország magyar többség által lakott szegletében éltek, egybekelésüket magyar nyelven jegyezte be az anyakönyvbe a református pap, és egy olyan városba költöztek, amely kereskedelme és kisipara révén a kevés, egyszerre prosperáló és „magyar szellemű” városok sorába tartozott: Komáromba.

Az 1825-ös évet azonban nem csupán egy családi esemény, a kis Móric születése tette emlékezetessé, de odakinn a világban a magyar politika egyik korszaknyitó eseménye is. Ez a Móric aztán bizonyára annak tudatában választotta korai pályaszakasza legnagyobb sikerét jelentő regényében, az Egy magyar nábobban az „Ezernyolcszázhuszonöt” évszámot fejezetcímnek, mert könnyedén párhuzamot vont saját születési éve és a reformkor kezdetét jelző 1825–1827-es pozsonyi országgyűlés között, amikor Széchenyi István gróf felajánlást tett a magyar tudomány javára, hiszen minden bizonnyal szimbolikusnak érezte, hogy akkor született, amikor a kultúra fejlesztésével összefonódó nemzeti gondolat. Jókai Mór, a Magyar Tudományos Akadémiához hasonlóan az 1825-ös év szülötte, aki életművével szintén hozzájárul majd a magyar kultúra felnőtté válásához, a fent említett regényfejezetben ugyanazt tette szóvá, amit írásaiban a magyar társadalmat kritizálva Karacsné előadott:

„Jobb házainknál vagy száműzve volt a nemzeti szellem; a családfő nejével és gyermekeivel idegen nyelven beszélt, csak közönségesebb cselédjeikkel szólottak magyarul; fiak, leányok oly növeldékben képeztettek, miknek tanrendszerében legkisebb helyet sem foglalt semmi, ami nemzetünkre s nemzetünk nyelvére emlékeztetne; valamely nyilvános mulatságban bármely jobb családból való kisasszonyt hazai nyelven szólítni meg vagy táncra felkérni, a legvilágosabb sottise [ostobaság] lett volna, amiért bizonyos lehetett a táncra felkérő, hogy bosszúsan visszautasíttatik, mert ezt a nyelvet csak a szolgálók irányában volt szokás gyakorolni, és ez a legtörzsökösebb magyar kisvárosokban is ily renden volt; vagy pedig más, szélsőségben vad, szemet szúró modor uralkodott a nemesi körökben; a nemzeti érzület iparkodott mindenben ellentéte lenni amannak, fiak, leányok nem tanultak semmit; a leányoknak úgysem kell tanulni, mert hisz az asszony akkor a legjobb, ha semmit sem tud.”‍¹⁰

Köszönet

Először is a szüleimnek szeretnék köszönetet mondani, akik a Noémi nevet adták nekem, és ezzel irányba állítottak. Egyike lettem annak a sok-sok ezer leánygyermeknek, akik Jókai írói világának névanyagából kapták keresztnevüket, noha a divathullámnak azon a taraján születtem, amikor már nem feltétlenül a regények, hanem a filmadaptációk adták a lendületet. Apai nagymamámnak, akinek jó tanuló létére nem adatott meg, hogy tanuljon, noha imádta az irodalmat, kevés könyve közé tartozott Az arany ember mellett egy salátává szétesett Petőfi-összes, amelyből – ismételten a névmágia jegyében – a Szécsi Máriát olvasta fel nekem. Jól emlékszem arra a nyárra, amikor Az arany emberrel először megküzdöttem: kilencéves múlhattam, a diófa ágai között áttörő napsugaraktól átmelegedett kockás pléden még mellettem hevert a mami által varrott babaruhába öltöztetett Barbie baba. Hiába kerestem a tévéből ismert Noémit (a masszív barna nőből lágy, törékeny szőkévé maszkírozott Pécsi Ildikót), csak a hegyláncon áttörő Dunát, a templomszerűen fenséges Vaskaput találtam: én akkor és ott még nem tudtam úszni ezen a vízen. Két-három év múlva újra nekifeszültem az anyai nagyanyám példányának, és ezúttal már pöttyös és csíkos könyveken, Móra Ferenc, Móricz Zsigmond és Molnár Ferenc kötelezőin edzett olvasáskészségemmel könnyedén hatoltam előre, mint kés a vajban. És, szemben az említett könyvekkel, nem csupán a fiúk és anyák bukkantak fel a történetekben, mint A kincskereső kisködmönben, a Hét krajcárban vagy A Pál utcai fiúkban, hanem különféle hősnők, akik a fentiekhez képest szinte kozmopolita alakoknak tűntek fel. Rajongásom korai szakaszában még kétségtelenül a Nemes Nagy Ágnes által kárhoztatott kalandéhes Jókai-olvasók közé tartoztam, s szinte biztos vagyok benne, hogy amikor 1990 őszén már engedélyezték a gimnázium első osztályában, hogy elhagyjuk a kötelező oroszt, én nem csupán az ókori történelem és a görög-római mitológia, de a Jókai-regények kiszólásai miatt is választottam a titokzatosnak látszó latint.

A Jókaival való foglalatoskodás tehát, így vagy úgy, legalább negyven éve tart, és megvoltak a maga állomásai: biztosan nagy jelentőséggel bírt, amikor 2002-ben egy antikváriumban ráleltem Hegedüs Sándorné Jókay Jolán emlékirataira; amikor A Bárdy család című Jókai-novella elolvasása inspirált a Nyughatatlanok (2011) című regényem cselekményének megkonstruálására; vagy amikor A budapesti úrinő magánéletében (2015) a Jókay család nőtagjainak memoárjaiból merítettem az 1867–1914 közötti magyar nőtörténet illusztrálásához. Utóbbi alkalommal szembesültem először a kultuszból fakadó legendásítás vakfoltjaival, a hamis adatok özönével, amelyeknek sokszor én magam is bedőltem.

Ez a könyv abból a törekvésből fakad, hogy szerettem volna az olvasók elé tárni az általam megismert Jókait, azzal a kontextussal együtt, amely számomra is csupán az elmúlt évtizedben nyílt meg a célzottan nőtörténeti kutakodásaim során. Az első beszélgetéseket ezzel kapcsolatban Fehér Béla íróval folytattam: ő talán az egyetlen általam ismert ember, aki az enyémhez fogható mániás érdeklődést tanúsít a témával kapcsolatos piszlicsáré részletek iránt. 2013-ban közösen, de főleg az ő kezdeményezőkészségétől indíttatva utánajártunk a Nagy család Jókai halálát követő utóéletének. A Béla fáradhatatlan „anyakönyvezésének” eredményeképpen összegyűlt adattárat haszonnal forgattam Belláék sorsáról írva.

A Váli Mari emlékiratainak teljes szövegkiadásán dolgozó Rózsafalvi Zsuzsanna nagylelkűen rendelkezésemre bocsátotta az általa használt kéziratot, így módom volt megismerkedni ennek a tragikus sorsú, nagy szellemi kapacitású, ám rendkívül sok előítélettel sújtott asszonynak az életírásával, amely mintegy keretben foglalta, mélyítette, ellenpontozta és önkéntelenül leleplezte a Jókai-legendáriumot. Hálás vagyok Szalisznyó Lillának, hogy elolvasta a Laborfalvi Rózáról szóló fejezetet, és hatalmas tudásával felhívta a figyelmemet azokra a tévedésekre, amelyeket a 19. század első felének bizonytalan forrásokra épülő színháztörténetében véthet az ember. Köszönöm Borbás Andreának a PIM levéltárának használatához nyújtott segítségét, és itt kell megemlítenem azt a Jókai-albumot, amelyet Szederkényi Olgától és Cserna-Szabó Andrástól kaptam, és haszonnal forgattam.

Végül, de nem utolsósorban a férjemnek tartozom köszönettel. Mivel egy főként a 19. századdal foglalkozó irodalomtudós felesége vagyok, szellemi összhangunk alapját képezi a korszak kulturális ikonjairól folytatott eszmecsere. Noha azt nem állítanám, mint a könyv egy pontján Jászai Mari a kiszemelt férfiról, hogy „azért mentem hozzá”, mert „egy egész szoba könyve van”, húsz év házasság után eljött az a pillanat, amikor a férjem által összegyűjtött Jókai kritikai kiadásokat és szakkönyveket mind magam mellé halmoztam, és naponta olvastam. Mindeközben ő néha, bár nem mindig, egészen jókais türelemmel szemléli az én Laborfalvi Rózáéra emlékeztető, régi könyvekre, papirosokra, fotókra irányuló gyűjtőszenvedélyemet. Ezt a művemet elsősorban neki, Hites Sándornak ajánlom – anyai ágon a Jókayak által is sokat emlegetett komáromi ácsok ivadékának, akik 1848–1849 után tetőt emeltek a leégett, szétbombázott város lakói fölé –, közös végzetünk újabb állomásaira kíváncsian.

Jegyzetek

„Anyámnak holtig szófogadó fija”

1 A fenti bejegyzéseket Hegedüs Sándorné Jókay Jolán idézi emlékezéseiben mint a nagyanyjától örökölt családi bibliából kimásolt beírásokat (lásd Jókai Mór és Laborfalvi Róza. Hegedüs Sándorné Jókay Jolán emlékiratai, 39.).

2 Jókai Mór 1848-tól demokrataságát kifejezendő – nemzedéke számos tagjához hasonlóan – következetesen i-vel írta a nevét, ám a családtagok megmaradtak a nemesi y-os írásmódnál.

3 Karacsné lánya, Karacs Teréz kritikus éllel beszélt arról, ahogyan Fáy András a saját életében a nőkhöz viszonyult, hiszen „kineveltetett” egy gyámleányt, akinek kiszolgáltatottságával visszaélt. „Raboljon a kéjenc. De a nőnevelésen munkáló nevelő ezt ne tegye.” Teleki Blanka és köre, 183.

4 Karacsné írásai a Tudományos Gyűjteményben jelentek meg 1822 és 1826 között. Karacs Ferencné Takács Éva válogatott munkái, 19.

5 Uo. 24–25.

6 Uo. 41.

7 Uo. 42.

8 Teleki Blanka és köre, 89.

9 Eötvös Károly (1842–1916) ügyvédként a tiszaeszlári per vádlottainak védőjeként híresült el, ám írói munkássága részeként megírta a Jókay nemzetség történetét.

10 JMÖM, Egy magyar nábob, I. 179.

Bibliográfia

Levéltári források

Feszty Árpádné Jókai Róza levelei Justh Zsigmondnak, OSZK Kézirattára, Levelestár.

Hegedüs Sándorné Jókay Jolán levelei, PIM, V. 2571; V. 2620; V. 236; V. 6061/3; V. 2578.

Jókai Mór levelei Nagy Bellának, OSZK Kézirattára, Fond 703.

Móricz Zsigmond levelezése, »dhupla.hu«

Nagy Bella levelei Jókai Mórnak, OSZK Kézirattára, Fond 278.

Özvegy Jókai Mórné Nagy Bella levelei Bíró Lajosnak, PIM V. 5365/48/1–9.

Peti Józsefné Váli Mari emlékiratai, OSZK Kézirattára, Quart. Hung. 2077.

Peti Józsefné Váli Mari levelei, PIM, V. 2603.

Váli Ferencné Jókay Eszter levelei, PIM, V. 2593.

Egyéb források

Áhitatosság óráji. Valódi kereszténységnek és a házi isteni tiszteletnek előmozdítására, 1830.

„az őrültek házába akartatok záratni”. Jókai Mór kiadatlan levelei és Feszty Árpádné Jókai Róza visszaemlékezései, Enciklopédia, Budapest, 2001.

Bayer József: A nemzeti játékszín története, Hornyánszky Viktor, Budapest, 1887.

Benke József színházelméleti írásai, Magyar Színházi Intézet, Budapest, 1976 (Színháztörténeti Könyvtár, 5).

Bohuniczky Szefi: Otthonok és vendégek, Szépirodalmi, Budapest, 1989.

Bókay Árpád: Ez a Bókay úgy látszik intelligens ember, Száz Magyar Falu Könyvesháza Kht., Budapest, 2003.

Degré Alajos: Visszaemlékezéseim, Szépirodalmi, Budapest, 1983.

Dénes Zsófia: Úgy ahogy volt és…, Gondolat, Budapest, 1981.

Eötvös Károly: A Jókay-nemzetség, Révai Testvérek, é. n.

Dokumentumok a Nemzeti Színház belső életének első évtizedéből. Bajza József színigazgatói működése, sajtó alá rendezte Szalisznyó Lilla, Ráció, Budapest, 2021.

Egressy Gábor családi levelezése (1841–1865), sajtó alá rendezte Szalisznyó Lilla, Dupress, 2017.

Eötvös Károly: A Jókay-nemzetség, Révai Testvérek, é. n.

Faylné Hentaller Mária: A Sződy-lányok, Magyar Könyvkiadók Társasága, Budapest, 1905.

Feszty Árpádné: Akik elmentek, Athenaeum, Budapest, 1923.

Feszty Árpádné: A tegnap, Légrády Testvérek, Budapest, 1924.

Feszty Masa–Ijjas Antal: Feszty Árpád élete és művészete, Jel, Budapest, 1999.

Gyermekszemmel Szendrey Júlia családjában, szerk. Gyimesi Emese, magánkiadás, 2019.

Hegedüs Sándor, ifj.: Lángelmék árnyékában, Singer és Wolfner, Budapest, é. n.

„Idegen, de szabad hazában”. Jósika Miklós levelezése, Szépirodalmi, Budapest, 1988.

Ignácz Rózsa: Róza leányasszony, Móra, Budapest, 1969.

Jászai Mari: Emlékirataim, sajtó alá rendezte Lehel István, Magyar Királyi Egyetemi Nyomda, Budapest, é. n.

Jászai Mari levelezése, sajtó alá rendezte Kozocsa Sándor, Magyar Királyi Egyetemi Nyomda, Budapest, 1944.

Jókai Mór és Laborfalvi Róza. Hegedüs Sándorné Jókay Jolán emlékiratai, sajtó alá rendezték gyermekei, Singer és Wolfner, Budapest, 1927.

Justh Zsigmond naplója, sajtó alá rendezte Halász Gábor, Athenaeum, Budapest, é. n.

Kánya Emília: Réges-régi időkről, Kortárs, Budapest, é. n.

Karacs Ferencné Takács Éva válogatott munkái, Magyar Királyi Egyetemi Nyomda, Budapest, é. n.

Karacs Teréz: A régi magyar szinészetről, Széchenyi Irodalmi Intézet, Arad, 1888.

Kassai Vidor emlékezései, sajtó alá rendezte Kozocsa Sándor, Magyar Királyi Egyetemi Nyomda, Budapest, é. n.

Kászonyi Dániel: Magyarhon négy korszaka, Szépirodalmi, Budapest, 1977.

Kedves Idám! Leveleskönyv. Erzsébet császárné, Ferenc József, gróf Andrássy Gyula és Schratt Katalin levelei Ferenczy Idához, Akadémiai, Budapest, 2002.

Klapka György: Emlékeimből, Szépirodalmi, Budapest, 1986.

Mikszáth Kálmán: Jókai Mór élete és kora, I–II., Akadémiai, Budapest, 1963.

Mikszáth Kálmán levelezése, I–III., Akadémiai, Budapest, 1961.

Paulay Ede: A színészet elmélete. Iskolai kézi könyv a Színészeti Tanoda növendékei használatára, Kocsi Sándor nyomdája, Pest, 1871.

Paulay Ede: Visszapillantás a Színészeti Tanoda 10 évi működésére, Athenaeum, Budapest, 1874.

Petőfi Sándor összes prózai művei és levelezése, Szépirodalmi, Budapest, 1963.

Rákosi Jenő művei, I., Franklin Társulat, Budapest, 1902–1904.

Révay Mór: Jókairól és Mikszáthról bizalmasan, Új Palatinus Könyvesház, Budapest, 2004.

Gróf Széchenyi István levelei, I–III., Magyar Tudományos Akadémia, Budapest, 1889.

Szendrey Júlia ismeretlen naplója, levelei és halálos ágyán tett vallomása, feldolgozta és közzéteszik dr. Mikes Lajos és Dernői Kocsis László, Genius, Budapest, 1930.

Szigligeti Ede: Egressy Gábor, Lendvay Márton, Megyeri Károly, Kántorné és más régi magyar színészek, Franklin Társulat, Budapest, 1878.

Teleki Blanka és köre. Karacs Teréz, Teleki Blanka, Lővei Klára, sajtó alá rendezte dr. Sáfrán Györgyi, Kriterion, Bukarest, 1979.

Vadnay Károly: Irodalmi emlékek, Franklin Társulat, Budapest, 1905.

Vajda János összes művei, XI. Színibírálatok és színi tárgyú glosszák, Orpheusz, Budapest, 2000.

Váli Mari: Emlékeim Jókai Mórról, Szépirodalmi, Budapest, 1955.

Váli Mari: Hathalmi emlékek. Válogatás Jókai Mór unokahúgának visszaemlékezéseiből, Pápa Város Önkormányzata, Pápa, 2018.

Szakirodalom

Adalékok a Belső-Józsefváros történetéhez, Budapesti Városszépítő Egyesület, Budapest, 1985.

Cäsar von Corti, Egon: Erzsébet, Révai, Budapest, 1935.

Deáky Zita: Jó kis fiúk és leánykák. A kisgyermekkor történeti néprajza Magyarországon, Századvég, Budapest, 2011.

Deáky Zita–Krász Lilla: Minden dolgok kezdete, Századvég, Budapest, 2005.

Fábri Anna: Jókai-Magyarország, Skíz, Budapest, 1991.

Fábri Anna (szerk.): A nő és hivatása, I., Kortárs, Budapest, 1999.

Fábri Anna (szerk.): A nő és hivatása, II., Kortárs, Budapest, 2006.

Fotográfusnők (konferenciakötet, szerk. Fisli Éva), Magyar Fotótörténeti Társaság, Budapest, 2020.

Hansági Ágnes: Tárca-regény-nyilvánosság. Jókai Mór és a tárcaregény kezdetei, Ráció, Budapest, 2014.

Hansági Ágnes és Hermann Zoltán (szerk.): Író leszek, semmi más. Irodalmi élet, irodalmiság és öntükröző eljárások a Jókai-szövegekben, Tempevölgy könyvek 19., Balatonfüred, 2015.

Hansági Ágnes és Hermann Zoltán (szerk.): Jókai & Jókai, L’Harmattan, Budapest, 2013.

Jókai Mór Budapestnek emlékül, bev., jegyz., vál. Buza Péter, Budapest Városvédő Egyesület–Petőfi Irodalmi Múzeum–Summa Artium, Budapest, 2001.

Kerényi Ferenc–Nagy Miklós (szerk.): Az élő Jókai. Tanulmányok, Petőfi Irodalmi Múzeum–Népművelési Propaganda Iroda, Budapest, 1981.

Kozári Monika: Andrássy Gyula, Gondolat, Budapest, 2018.

Lyka Károly: Közönség és művészet a századvégen, Corvina, Budapest, 1982.

Lyka Károly: Magyar művészélet Münchenben, Corvina, Budapest, 1982.

M. Császár Edit: Egy színészházaspár élete. Szerdahelyi Kálmán és Prielle Kornélia, Művelt Nép, Budapest, 1956.

Martos Gábor: Önarckép nyaklánccal. Női alkotók a műkereskedelemben, Typotex, Budapest, 2021.

A Nemzeti Színház 150 éve, Gondolat, Budapest, 1987.

Péchy Blanka: Hűséges hűtlenek, Magvető, Budapest, 1969.

Rédey Tivadar: A Nemzeti Színház története, Magyar Királyi Egyetemi Nyomda, Budapest, 1937.

Szajbély Mihály: Jókai Mór, Kalligram, Pozsony, 2010.

Szilágyi Márton: A magyar romantika ikercsillagai – Jókai Mór és Petőfi Sándor, Osiris, Budapest, 2021.

V. László Zsófia: Példás asszonyok. Női szerepek változása a protestáns halotti beszédek tükrében (1711–1825), Ráció, Budapest, 2020.

Wertheimer Ede: Gróf Andrássy Gyula élete és kora, I–III., Magyar Tudományos Akadémia, Budapest, 1910–1913.

Zsoldos Ernő: Id. Lendvay Márton (Adattár), Színháztudományi és Filmtudományi Intézet–Országos Színháztörténeti Múzeum, Budapest, 1958.

Jókai Mór művei

Cikkek és beszédek, I–V., Akadémiai, Budapest, 1965.

Drámák, I–III., Akadémiai, Budapest, 1971.

Levelezés, I–IV., Akadémiai, Budapest, 1971–2004.

A börtön virága (1904), Akadémiai, Budapest, 1974.

A jövő század regénye, I–II. (1872–1874), Akadémiai, Budapest, 1981.

A kőszívű ember fiai, I–II. (1869), Akadémiai, Budapest, 1964.

A lélekidomár (1888–1889), Akadémiai, Budapest, 1967.

A lőcsei fehér asszony, I–II. (1884), Akadémiai, Budapest, 1967.

A mi lengyelünk (1902), Akadémiai, Budapest, 1969.

A régi jó táblabírák (1856), Akadémiai, Budapest, 1963.

A tengerszemű hölgy (1890), Akadémiai, Budapest, 1972.

Az arany ember, I–II. (1872), Akadémiai, Budapest, 1974.

Az elátkozott család (1858), Akadémiai, Budapest, 1963.

Az új földesúr (1862), Akadémiai, Budapest, 1963.

De kár megvénülni (1896), Akadémiai, Budapest, 1971.

Egetvívó asszonyszív (1902), Akadémiai, Budapest, 1974.

Egy az Isten, I–II. (1876–1877), Akadémiai, Budapest, 1970.

Egy magyar nábob, I–II. (1853–1855), Akadémiai, Budapest, 1962.

Enyim, tied, övé, I–II. (1975), Akadémiai, Budapest, 1964.

És mégis mozog a föld (1872), Akadémiai, Budapest, 1965.

Fekete gyémántok, I–II. (1870), Akadémiai, Budapest, 1964.

Gazdag szegények (1897), Akadémiai, Budapest, 1969.

Kárpáthy Zoltán, I–II. (1854), Akadémiai, Budapest, 1963.

Kráó, Tégy jót! (1895), Akadémiai, Budapest, 1974.

Öreg ember nem vén ember (1900), Akadémiai, Budapest, 1976.

Politikai divatok (1862–1863), Akadémiai, Budapest, 1963.

Szegény gazdagok (1860), Akadémiai, Budapest, 1962.

Szerelem bolondjai (1869), Akadémiai, Budapest, 1963.

A Jókai-jubileum és a nemzeti díszkiadás története, Révai Testvérek, Budapest, 1898.

Jókai album, Pesti Napló kiadása, Budapest, é. n.

Jókai Mór: Csataképek a magyar szabadságharczból, Centenáriumi kiadás, 1925.

Jókai Mór: Írások életemből, Szépirodalmi, Budapest, 1960.

Jókai Mór önmagáról. Önéletrajz és egyéb emlékezések, Franklin, Budapest, 1904.

Jókai Mór politikai beszédei, I–II. Franklin Társulat Nyomdája, Budapest, é. n.

Életrajzi kronológia

1781. december 27. Jókay József születése Nagypeszeken

1787. május 22. Pulay Mária születése Banán

1812. augusztus 14. Pulay Mária és Jókay József házasságkötése

1814. május 3. Jókay Károly születése

1816. február 15. Jókay Eszter születése

1817. április 8. Laborfalvi Benke Judit (művésznevén Laborfalvi Róza, majd Jókainé) születése Miskolcon

1825. február 18. Jókai Mór születése Komáromban

1833. október 27. Laborfalvi Róza első fellépése szobalányszerepben

1835 szeptemberétől 1837 nyaráig

Jókai Mór a pozsonyi evangélikus líceum tanulója

1836. június 15. Benke Rosalia Anna Agnes (Benke Róza) születése Pesten

1837. augusztus 22. Laborfalvi Róza beugrása Kántorné helyett a Nemzeti Színház megnyitó előadásán

1837. október vége Jókay József halála Komáromban (a temetése október 31-én történt)

1838. március 14. Laborfalvi Róza a pesti árvíz során Wesselényi csónakján menekül a kislányával

1839 Jókay Eszter házasságot köt Vály (később Váli) Ferenccel, Jókai tanárával

1840. november 17. Vály Mária (később özvegy Peti Józsefné Váli Mari) születése Komáromban

1841. augusztus 21. – 1842. augusztus 23.

Jókai a pápai kollégium diákja

1842. október végétől 1844. augusztus végéig

Jókai a kecskeméti főiskola jogi tanfolyamának hallgatója

1843. március Jókai beküldi színdarabját, A zsidó fiút a Magyar Tudós Társaság drámapályázatára

1845. tavasz Jókai Pestre költözik

1846. április létrejön a „Tízek Társasága” Bérczy Károly, Degré Alajos, Jókai Mór, Kerényi Frigyes, Lisznyai Kálmán, Obernyik Károly, Pákh Albert, Pálffy Albert, Petőfi Sándor és Tompa Mihály részvételével

1846. augusztus vége megjelenik Jókai első regénye, a Hétköznapok

1846. december 19. Jókai leteszi az ügyvédi vizsgát, megkapja ügyvédi oklevelét

1847. május Jókai tífusszal betegeskedik Szigligetiék bérlőjeként, akik jó barátságot ápolnak Laborfalvi Rózával

1847. július 1. – 1848 vége

Jókai az Életképek szerkesztője

1847. november 4. – 1848. június 12.

Jókai Mór és a Petőfi házaspár közös lakást bérel a Dohány utcai Schiller-házban

1848. március 15. Jókai a márciusi ifjak egyikeként forradalmat csinál

1848 márciusának harmadik hete

Laborfalvi Róza maga készítette ajándékot küld Jókainak

1848. június 12. Jókai abba a Hatvani (ma Kossuth Lajos) utca 7. szám alatti házba költözik, ahol Laborfalvi Róza is lakik

1848. augusztus 13. Jókai és Laborfalvi Róza bejelentik eljegyzésüket a barátaiknak a Róza Svábhegyen bérelt nyaralójában tartott ebéden. Petőfi elrohan, levelet ír Jókaynénak

1848. augusztus 25. Jókai ígéretet tesz anyjának és nővérének, hogy hazatér velük Komáromba, de végül a Svábhegyre megy Rózához

1848. augusztus 29. Laborfalvi Róza és Jókai Mór házasságkötése Rákoscsabán. Mivel Jókai még nem nagykorú, diszpenzációt kér. Reformátusként reverzálist ad a katolikus Rózának, hogy a pap összeadja őket. Jókayné új végrendeletében kitagadja

1848. október 3. Jókay Jolán (később Hegedüs Sándorné) születése Komáromban

1849. január eleje a Jókai házaspár Debrecenbe menekül a kormánnyal

1849. április 24. Pest felszabadulása után Jókai visszatér a fővárosba, májusban Róza is követi

1849. augusztus eleje Jókait Aradon éri a bukás

1849. augusztus közepétől december végéig

Jókai tardonai bujdosása

1849 Jókai Mór Sajó álnéven publikál, és az év első felében rejtőzködik (tavasztól talán a Svábhegyen). Ezen az álnéven jelent meg a Forradalmi és csataképek és A bujdosó naplója

1850. szeptember 12. Jókayné újra osztályt tesz három gyermeke között, Móric kitagadása érvényét veszti

1851. tavasz Jókayné látogatást tesz fiánál, nyáron Jókay Eszter is találkozik öccsével és annak feleségével

1852. február 22. Lukinics Ottília születése Kolozsváron

1852. november 27. Jókai első sikeres színművének, a Dalmának a bemutatója, amelyben Jókainé Laborfalvi Róza játssza a címszerepet

1853. január 2. Jókai elindítja első saját lapját, a Délibábot

1853. augusztus 4. a svábhegyi telek megvásárlása

1856. március 13. özvegy Jókay Józsefné halála Komáromban. A hétéves Jókay Jolán a temetés után Jókaiékkal Pestre megy, és ettől kezdve velük él

1857. január a Magyar utca 21. számú ház megvásárlása (1861. december 12-én eladják)

1857. július 11. Benke Jozefa házasságot köt Szerdahelyi Kálmán színésszel, a Szigligeti család mellett ők is a „Hotel Jókai” lakói lesznek

1857. szeptember gróf Andrássy Gyula hazatérése az emigrációból fiatal feleségével és csecsemőkorú Tivadar fiával

1858. január 29. Lendvay Márton halála

1858. augusztus 21. Jókai élclapot indít Üstökös címmel

1859. február 20. „Benke Rosa” (később Jókai Róza, Feszty Árpádné) születése Pesten

1859. szeptember 22. Váli Mari esküvője, amelyen Jókai a vérhányása miatt nem tud részt venni

1860. október Jókai kardpárbajt vív Bulyovszky Gyulával személyes sértés miatt

1861. március 11. Jókai elfogadja a siklósi választókerület képviseletét, ezzel bekerül a parlamentbe, ahol 1896-ig működik a képviselőházban más-más választókerületek képviselőjeként

1861. október vége Jókay Károly kérésére Jolánt Jókai hazaviszi; innen szülei Pozsonyba küldik, csak 1862 júniusában tér vissza Pestre, a Jókai-háztartásba

1861. november 20. Benke Róza halála Pesten

1861. december 12. a Magyar utcai ház eladása

1862. december 20. az Akadémia nagygyűlése rendes taggá választja Jókait

1862. május Váli Mari kétéves lánya, Peti Melinda halála Pesten

1862. augusztus 21. Váli Mari férje, Peti József halála Pápán

1863. január 1. megindul Jókai első politikai lapja, A Hon, amely 1882. augusztus 31-ig áll fenn

1863. tavasz Jókai egy hónapot börtönben tölt Zichy Nándor cikke miatt

1865. október 7. a Jókai által írott prológot Laborfalvi Róza szavalja el a debreceni színház megnyitása alkalmából

1867. nyár a balatonfüredi villatelek megvásárlása

1867. júliustól 1879. márciusig

Jókai megjelenteti az Igazmondó című népies napilapot, amelybe nővére, Jókay Eszter is ír

1868. január 15. a Stáció utcai ház megvásárlása

1868. december 10. az udvari bálon találkozik Jókai első alkalommal Erzsébet császárnéval, akinek 1869. április 11-én átnyújthatja A szerelem bolondjai című regénye egy díszkötéses példányát

1869. január 7. Jókai munkatársa, Csernátony Lajos A Honban megjelent cikke miatt párbajozik Pulszky Ferenccel a Margitszigeten, egyikük sem sérül meg

1869. március 24. Jókai közéleti népszerűségének csúcsán egy kormánytaggal szemben elnyeri a képviselőséget Terézvárosban

1869. március 7. Jókainé Laborfalvi Róza utolsó fellépése nyugalomba vonulása előtt Szigligeti Trónkereső című darabjában

1871. március 31. – április 5.

kolozsvári utazás az ottani színház ötvenedik évfordulója alkalmából, a Jókai házaspár első közös fényképe is ekkor készült, Jókai új parókáját viseli

1871. április 11. Jókay Jolán és Hegedüs Sándor házasságkötése

1873 eleje a harmadik Róza egy darabig Frecskay Józsa leánynevelő intézetébe jár

1874. február 26. – március 4.

Jókai Berlinben tartózkodik, Bismarck kancellár is fogadja

1874 Jókai hivatalosan Lukinics Ottília gyámapja lesz

1874. augusztus 22. a Jókai által írott prológot Laborfalvi Róza szavalja el a székesfehérvári színház megnyitása alkalmából

1875. július 6. Hegedüs Sándort Abrudbánya képviselőjévé választják, ezzel elkezdődik politikai pályafutása

1876. tavasz Jókai feleségével és lányával Rómába utazik

1877. ősz Jókai Róza beiratkozik a Mintarajziskolába

1878. február 5. Lukinics Ottília halála Brixenben (Bressanano, Dél-Tirol)

1879. július 4. Grosz Arabella születése Nyírjákón

1882 a Stáció utcai ház eladása

1883. november vége Jókainé Laborfalvi Róza ötvenéves színészi jubileuma

1884. február 25. Jókai először találkozik Rudolf trónörökössel, aki Az Osztrák–Magyar Monarchia írásban és képben című reprezentatív kiadványa magyar szerkesztőjének kéri fel

1885. október 24. A cigánybáró bécsi bemutatója, amely Johann Strauss személye révén nemzetközi sikert biztosított az operettlibrettó nyersanyagát rendelkezésre bocsátó Jókainak is

1885 vége a Jókai házaspár a Sándor utca 36. alatti ház első emeleti lakásába költözik

1886. kora ősz Jókai Mór és Jókainé Laborfalvi Róza hivatalosan örökbe fogadja Jókai Rózát

1886. november 20. Jókainé Laborfalvi Róza halála; november 22-én temetik, miután felravatalozták a Nemzeti Színházban

1886. november 25. Jókai Mór és Jókai Róza Münchenen keresztül Olaszországba utaznak, december 20-án érkeznek vissza

1888. augusztus 7. Jókai Róza és Feszty Árpád házasságkötése Fiuméban

1889. január 30. Rudolf főherceg öngyilkossága Mayerlingben, ami Jókait mélyen megrendíti. Az Osztrák–Magyar Monarchia írásban és képben szerkesztését az özvegy Stefánia főhercegnő veszi át

1889. május 7. Váli Ferencné Jókay Eszter halála Pápán

1889 nyarától Jókai az Andrássy út 102.-ben él a Feszty házaspárral

1891 őszétől Jókai a Bajza utcai villában él a Feszty házaspárral

1894. január Jókai ötvenedik írói jubileumának kezdete

1894. január 31. Feszty Masa születése Budapesten

1894. május Felavatják Feszty Árpád Körképét

1896 Jókai a főrendiház tagja lesz

1898. június Nagy Bella vizsgaelőadása Rákosi Szidi színiiskolájának befejezéseképpen

1898. október–november

a Grosz család az óbudai Lajos utcából a terézvárosi Szondy utcába költözik

1899. március Hegedüs Sándort kereskedelemügyi miniszterré nevezik ki

1899. tavasz Jókai Abbáziában (ma Opatija, Horvátország) kúrálja magát

1899. augusztus 23. a Magyar Estilap hírt ad Jókai és Nagy Bella eljegyzéséről

1899. szeptember 16. Nagy Bella és Jókai Mór házasságkötése Budapesten

1899. október – 1901. május 22.

Fesztyék Firenzében tartózkodnak

1899. november 1-től Jókai az Erzsébet körút 44.-ben él Nagy Bellával, édesanyjával, Grosz Mórné Flamm Évával, és testvéreivel, Gizellával, Ilonával, Lajossal és Dezsővel

1900. április Jókai a feleségére íratja a svábhegyi ingatlan fele részét

1900. május Jókai Mór a párizsi világkiállításra utazik feleségével, ahol a kiállítás nagydíját érdemli ki a Révay-féle százkötetes díszkiadással

1901–1902 tele a Jókai házaspár és Bella családja Abbáziában tartózkodik

1901. november 1. Feszty Árpádné letépi nagyanyja sírjáról a „Jókainé – Laborfalvi Rózának” feliratú koszorút, amelyet Nagy Bella helyezett el

1901. november első hete

Jókainé Nagy Bella Pozsonyban lép fel, de az előadásokat megzavarja a diákok pisszegése és füttye, ezért megszakítja a fellépéssorozatot

1902. december 9. Jókay Károly halála

1902. december Nagy Bella Nizzába utazik kúrálni magát, édesanyja és Gizella húga kísérik el

1903. február 20. Jókai újraírt végrendeletében Nagy Bellát teszi meg egyetlen örököséül

1903 nyár a Jókai házaspár Siófokon nyaral

1903. november 21. – 1904. április 25.

Jókai Nizzában tartózkodik

1904. május 5. 21 óra 20 perc

Jókai Mór halála

1904. május 9. Jókai Mór temetése

1905 Fesztyék, Ihászék és Váli Mari megtámadják Jókai végrendeletét

1907. január 29. a Bajza utcai Feszty–Jókai-villa a Petőfi Társaság birtokába kerül

1915. május 17. Váli Mari halála Lőrintén

1916 Jókai Mórné Nagy Bella eladja a svábhegyi villát

1922. május 7. Hegedüs Sándorné Jókay Jolán halála

1936. január 24. Feszty Árpádné belehal egy kipattanó szikra miatt szerzett súlyos égési sérüléseibe

1939. március Nagy Bella Londonba utazik, hogy filmjogokról tárgyaljon, de többé nem tér vissza

1947. január 30. Nagy Bella halála Cheshamben

1973 Nagy Bella utolsó családtagjának, Nagy Lajosnak a halála Londonban

1979. március 1. Feszty Masa halála Domaházán

Tartalom

„Anyámnak holtig szófogadó fija”

Ezernyolcszázhuszonöt

Az özvegy

Pénzért síró emberek

Forradalmár nők

A művésznő férje

„Anyám, lásd, én boldog vagyok”

Apaság

Otthonok

Árvák atyja

Gyámapák és gyámleányok

Lány a toronyszobában

„Ebből a lányból művésznőt nevelek”

A nemzet írója

Róza elmúlása

A szalon

„Engemet! Jókai Mórt!”

Jókai felesége

Az örök harc

Epilógus

Köszönet

Jegyzetek

Bibliográfia

Képek Forrása

Életrajzi kronológia

Családfa

Névmutató

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Turi Tímea
Kézirat-előkészítő Schmal Alexandra
Korrektor Hradeczky Moni
A borító a Petőfi Irodalmi Múzeum
Feszty Masát és az általa festett Jókai-portrét
ábrázoló fotójának felhasználásával készült
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 144 509 1

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2025
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL