Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022 © dr. Bujtor László, 2017, 2022 © Vaspöri Cintia, 2022

ELŐSZÓ a második, bővített kiadáshoz

A KÖTET SZERZŐIRŐL

Charles John Tibbitts

FÖLDI ÉS VÍZI TÜNDÉREK

1. Végnélküli csaták [lejegyezte D.A. MacKenzie]

2. A fürge emberek [lejegyezte D.A. MacKenzie]

3. A kék nép [lejegyezte D.A. MacKenzie]

4. A zöld hölgyek [gyűjtötte D.A. MacKenzie]

5. Verselő Thomas története [gyűjtötte D.A. MacKenzie]

6. A hullámok hölgye [gyűjtötte D.A. MacKenzie]

7. Száműzetés Tündérországból [gyűjtötte D.A. MacKenzie]

8. A csűr kicsi öreg embere [gyűjtötte D.A. MacKenzie]

9. A Gillie Dhu [lejegyezte D.A. MacKenzie]

10. A Grey Cairn-i fajankó [gyűjtötte D.A. MacKenzie]

11. A tündérek pohárnoka [gyűjtötte C.J. Tibbitts]

12. Whippety Stourie14 [gyűjtötte C.J. Tibbitts]

13. Balmachie várúr felesége [gyűjtötte C.J. Tibbitts]

14. A lelkész és a tündér [gyűjtötte C.J. Tibbitts]

15. Tündérbarátok [gyűjtötte C.J. Tibbitts]

16. A Merlin-bérc tündérei [lejegyezte C. J. Tibbitts]

17. „A lovamat, a sapkámat!”19 [lejegyezte C. J. Tibbitts]

18. A tündérfiú Leith-ből [lejegyezte C. J. Tibbitts]

19. A Daoine tündérek,23 avagy a béke emberei [lejegyezte C.J. Tibbitts]

20. A tulipános tündérek [gyűjtötte C.J. Tibbitts]

GONOSZ LELKEK, BOSZORKÁNYOK

21. Conall és a mennydörgő boszorkány [gyűjtötte D.A. MacKenzie]

22. A halottlátó [lejegyezte D.A. MacKenzie]

23. A Csöpögő-barlang [gyűjtötte D.A. MacKenzie]

24. A szellemasszony [lejegyezte D.A. MacKenzie]

25. Canobie Dick és Ercildoun-i Thomas [lejegyezte C.J. Tibbitts]

26. A halál-leves [lejegyezte C.J. Tibbitts]

ÁLLATOK

27. A fókák királyságában [gyűjtötte D.A. MacKenzie]

28. Midlothian szíve [gyűjtötte D.A. MacKenzie]

29. Mac Fadyan fekete kutyája [lejegyezte D.A. MacKenzie]

30. Colin Cameron és az agara [lejegyezte D.A. MacKenzie]

31. Malcolm Mac Phee története [lejegyezte D.A. MacKenzie]

32. Kisfejű Ewen sorsa [lejegyezte C.J. Tibbitts]

KIRÁLYOK, KIRÁLYNŐK, LOVAGOK ÉS SZENTEK

33. Beira, a télkirálynő [lejegyezte D.A. MacKenzie]

34. Angus és Bride eljövetele [lejegyezte D.A. MacKenzie]

35. A hullámok alatti ország hercegnője [lejegyezte D.A. MacKenzie]

36. A zöld sziget hősei [gyűjtötte D.A. MacKenzie]

37. Michael Scott története [lejegyezte D.A. MacKenzie]

38. A zöld hegyek országában [lejegyezte D.A. MacKenzie]

39. Szent Kolumba [lejegyezte C.J. Tibbitts]

ÓRIÁSOK, MANÓK, BROWNIEK61 ÉS BANSHEEK

40. A két Fooar [lejegyezte D.A. MacKenzie]

41. Finlay és az óriások története [gyűjtötte D.A. MacKenzie]

42. A két muzsikus története [gyűjtötte D.A. MacKenzie]

43. Corriewater tündérjárta tölgyfája [gyűjtötte C.J. Tibbitts]

44. A barlangos várúr [gyűjtötte C.J. Tibbitts]

45. Rory Macgillivray [gyűjtötte C.J. Tibbitts]

46. Brownie, avagy a barna tündér [lejegyezte C.J. Tibbitts]

47. Lidércek [gyűjtötte C.J. Tibbitts]

JEGYZETEK

A BORÍTÓT VASPÖRI CINTIA TERVEZTE

Donald Alexander MacKenzie
Charles John Tibbitts

SKÓT TÜNDÉRMESÉK

fordította:
dr. Bujtor László

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-478-8 PRINT
ISBN 978-963-559-479-5 EPUB
ISBN 978-963-559-480-1 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022
© dr. Bujtor László, 2017, 2022
© Vaspöri Cintia, 2022

első kiadás:
1889 London,
1917, Edinburgh

a művek eredeti címe:
Wonder Taes from Scottish Myth and Legends
Folk-Lore and Legends: Scotland

a borítót Vaspöri Cintia tervezte

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELŐSZÓ
a második, bővített kiadáshoz

A Skót tündérmesék első kiadása 2017-ben kiadónk első nyomtatott kötete volt, melynek sikere kellemes meglepetésként ért bennünket. A könyv fogadtatása és az olvasói visszajelzések alapján döntöttünk úgy, hogy az eredeti kiadáshoz képest bővítjük, kiegészítjük és némileg átdolgozzuk a könyvet, amit új köntösben, bővített tartalommal ismét kiadunk, hiszen folyamatos igény mutatkozik iránta.

Jelen kiadásunkban MacKenzie történeteit kiegészítettük a Charles Tibbitts kötetéből válogatott azon tündérmesékkel, melyek tartalmukban és stílusukban illeszkednek MacKenzie történeteihez, ezzel színesebb, átfogóbb képet nyújtva a skótok tündérmeséiről, melyek a mi kultúránktól, regéinktől, tájainktól oly távoli világról énekelnek. És mégis, különös lényei és furcsaságai ellenére lelkünkhöz oly közeli ez a mesevilág. Különlegességét és szokatlanságát a vad skót vidék, a kegyetlen szigetvilág, a kopár felföldi táj és az eleink számára megmagyarázhatatlannak tűnő természeti jelenségek adják. A kiszámíthatatlan, folyton változó tenger, és az abban elszórt szigetek körül kialakuló örvények, melyek közül a Corry-vreckan a maga harminc méteres átmérőjével egy ma is létező hajófaló szörnyeteg, sokszor teljesíthetetlen feladat elé állította a hajósokat, akik arrafelé mélyen tisztelik a tengert összes valós és képzelt lakójával együtt.

A tenger központi szereplő ezekben a történetekben. Ad és elvesz, lelkeket ragad magával és csodákat küld. Ilyen csoda a sodródó zöld sziget legendája, a ma Szent Kilda-szigeteknek nevezett Hirta-sziget, ami Skócia partjaitól nyugatra, mintegy hatvan kilométerre fekvő kicsiny szigetcsoport és csodái, mint az élet vize forrás és a folyton termő fák. Ezen szigetek hajdani felkeresése a fejletlen navigációs módszerekkel bizony olyannyira megnehezítette azok megtalálását, mintha a szigetek valóban ide-oda sodródnának a tengerben. Ám a Skót-felföld is tele van természeti rejtélyekkel. Tavaszonként a szinte semmiből lecsapó hózáporok, vagy a Skót-felföld felől érkező jeges szelek megmagyarázhatatlan jelenségként álltak az istenfélő népek előtt. Mégis, talán minden tünemény közül a Hebridák fölött kigyúló sarki fény, a maga villódzásával, csöndjével és az éjszakai égboltot megfestő kékes-zöldes ragyogásával lehetett a leginkább félelmetes jelenség. Nem csoda, hogy a regékben ezek a villódzó kék és zöld nyelvek, mint hatalmas harcosok világverő küzdelmei öltöttek emberi formát, s szerveződött köréjük olyan mitológia, mely ma is erősen hat mindenkire. Tibbitts lenyűgöző, hús-vér szereplőkkel teli, ma is létező helyszíneken játszódó meséi remekül egészítik ki MacKenzie gyűjtését, mert ezek a tündérmesék a szárazföldek lakóiról, tündérekről, manókról, lidércekről, az egyedülálló Brownie-ról mesélnek, számos emberi történettel színesítve a szellemlények és tündérek világát, pazar nyelvi, stílusbéli és történeti kavalkádot varázsolva az olvasó elé. Ebben a színes forgatagban rendet tenni szinte lehetetlen vállalkozás, ezért a csaknem félszáz történetet a főszereplők jellege alapján gyűjtöttek össze önálló részekbe, melyek emberek, állatok és mindenféle szellemlények körül forognak-táncolnak, mint a tündérek a – nálunk boszorkánykörnek nevezett – shian-ban.

A magyar és skót mondavilágban találunk hasonló elemeket, melyek oly ismerőssé teszik számunkra ezt a távoli mesevilágot. A legkisebb fiú szerencséje, a jótett helyébe jót várj, a három kívánság, a fején átbucskázó és állattá változó öregember, a három próbatétel, a beszélő állatok (nálunk paripa, emitt fóka) mind-mind ismerősek számunkra. Mintha saját meséinket olvasnánk újra, vadregényes tájakra, ismeretlen környezetbe telepített új szereplőkkel, megváltozott köntösben.

Olvassák szeretettel és áhítattal Donald Alexander MacKenzie és Charles John Tibbitts gyűjtésének válogatott darabjait, melyek közül Tibbitts skót tündérmeséi első ízben olvashatók magyar nyelven. Büszkén bocsátjuk olvasóink szeme elé a skót tündérmesék újabb, bővített kiadását.

a kiadó

A KÖTET SZERZŐIRŐL

Donald Alexander MacKenzie

Donald A. MacKenzie 1873-ban született az ÉNy-skóciai Cromarty városában. Újságíróként kezd dolgozni, majd 1903-ban Dingwallba költözik, mint a The North Star című helyi újság tulajdonosa és szerkesztője. 1910-ben Dundee-ba megy, ahol a People's Journal munkatársa lesz. 1916-ban már Edinburgh-ban találjuk, ahol a Glasgow-i illetőségű, The Bulletin című lapot képviseli. Termékeny író, költő és néprajzkutató. Nemcsak hazájának, de egyéb kultúrák mondavilágának is avatott angol nyelvű tolmácsolója. Újságírói munkája mellett rendszeres szereplője volt a kelta kultúráról és mitológiáról tartott rádióközvetítéseknek.

1917-ben jelenik meg a Tündérmesék a skót mítoszokból és legendákból című műve. A kelta népek ősi folklórjának, legendáinak és hiedelmeinek egyik első skót kutatója volt. A XX. század első felében MacKenzie számos hegylakót hallgatott meg a Skót-felföldön, akik még fejből idéztek föl több ezer szavas szövegeket, úgy mondva fel ezeket a történeteket, ahogy egykoron a tőzegtűz lángjánál körbeülve, történetmesélő estéken távoli őseik tették azt.

Huszonnyolc éves írói-újságírói pályafutása alatt 40 könyve jelent meg nyomtatásban, melyek fele különféle népek (skót, orosz, burmai, indiai, japán, babilóniai stb.) mítoszainak angol nyelvű gyűjteményét tartalmazza. 1936-ban hal meg Edinburgh-ban. Szülővárosában, Cromarty-ban helyezték végső nyugalomra.

Charles John Tibbitts

Charles John Tibbitts 1861-ben született. Róla sokkal kevesebbet tudunk. Az Oxford University öregdiákja, és Annie Olive Brazier regényíró férje ugyancsak újságíró és lapkiadó volt. Számos könyvet írt az angol, skandináv, skót, lengyel, orosz és keleti népek népmeséiből. Az elsők közt volt, aki rájött, hogy az angol népmesék nagy része skandináv eredetű – akkoriban nem volt valami könnyen emészthető tény egy birodalmi angol számára…

Népmeséi és legendagyűjteményei az 1880-as évek végén és az 1890-es évek elején jelennek meg és legfőbb értékük, hogy megőrizték a brit-szigeteken akkoriban már gyorsan eltűnő, szájról-szájra adott népmesekincset. Könyvünkbe a Folk-Lore and Legends: Scotland című, 1890-ben megjelent kötetéből válogattunk történeteket.

1935-ben halt meg. S bár történetei nem kevésbé eredetiek és érdekesek, MacKenzie mesei jóval ismertebbek és kedveltebbek. Ez részben MacKenzie személyiségében, de sokkal inkább abban keresendő, hogy Tibbitts meséinek stílusa nehézkes, történetfűzése csikorgó. Ezért számos helyen történeteit a monoton leírások helyett párbeszédes formába ültettük át, ezzel közelítve ahhoz a jóval népszerűbb, élvezetesebb és meseszerűbb elbeszélési módhoz, ami MacKenzie-t jellemzi.

FÖLDI ÉS VÍZI
TÜNDÉREK

1.
Végnélküli csaták
[lejegyezte D.A. MacKenzie]

Két hegy tekint le a Spey völgyére. Egy a keleti és egy a nyugati oldalon, és mindkettőt egy-egy tündérkirály lakja. Mindkettő Beira gyermeke. Az egyikük fehér volt, mint a hó és messze földön híres íjász. Ezüst íja és arany nyílvesszői voltak, és napjában egyszer keresztülnyilazott a széles folyóvölgyön. A másik tündérkirály fekete volt, mint a holló, és bal mellkasán egy vörös foltot hordott. Ugyan nem volt fegyvere, de ettől még félelmetes volt a csatákban, mert amikor csak akarta, láthatatlanná vált. Amikor így tett, eltűnt a szem elől, és a vörös foltot kivéve semmi nem látszódott belőle. Nagy ereje volt és amikor az ellenségeire rohant, és váratlanul rájuk támadt, egyszeriben a földhöz csapta őket. Nem számított, hogy azok milyen jól voltak felfegyverkezve, mert az ellenség remegni kezdett, amint a láthatatlan tündér támadásba lendül. Amit láttak, nem volt több mint egy vörös foltocska, ami a levegőben ugrált és mozgott.

Egyszer aztán a fehér tündérnek gyönyörűszép menyasszonya lett, akit Fényarcúnak hívtak. Nagy örömet okozott neki, hogy a hegyek között barangolhatott, ahol szarvascsordák legelésztek a zöld füvön, vagy a széles folyóvölgyön keresztül sétált, ahol búzatáblák susogtak a lágy szellőben és illatos virágok pompáztak, hogy megörvendeztessék a tekintetet. A fekete tündérnek nem volt menyasszonya, és féltékeny volt a fehér tündérre, mivel a fehér tündér napjai örömteliek voltak, mely örömet Fényarcú szépsége hozta el neki.

Ezek a tündérek örök ellenségek voltak. A fekete tündér azonban mindig a híres íjász látótávolságán kívül maradt, mert félt annak aranynyilaitól.

Egy nyári estén, amikor a félhomály megnyújtja az árnyékokat, és az alkony mélyre ereszkedik a folyóvölgyben, Fényarcú vidáman sétálgatott a füves partokon, vadvirágot gyűjtögetve. Csönd szakadt a világra; egy madár sem dalolt, egyetlen szellő sem suttogott, a tavak elszunnyadtak és a leapadt folyó ritkán mormogott hangosabban egy újszülött sóhajtásánál. Mikor Fényarcú elfordult onnan, nem volt többé világosság.

A fekete tündér kipillantott hegyi otthonából. Tudta, hogy a fehér tündér már lefeküdt aludni, és látta Fényarcút vadvirágokat szedegetni, aki mind közelebb és közelebb jött a szállásához. A fekete tündér belopakodott hát egy sötét erdőbe, amely eltakarta házának bejáratát a leány elől, és várta, hogy elrabolhassa Fényarcút, aki mit sem sejtett az őt fenyegető veszélyről. Nyugodtan lépdelt az erdő széle felé és csodálta a fák alatt pompázó rengeteg virágot, majd odament, hogy szakítson belőlük. Szépségével fénybe borította az erdőt, és a virágok legszebb szirmaikat bontottak ki, ahogy elhaladt mellettük.

Hirtelen a sűrű bozótosból egy nagy fekete kéz vágódott ki, és megragadta őt. Fényarcú rémületében felsikoltott és menekülni próbált. A fehér tündér meghallotta a levegőt keresztülszúró sikoltást, ami úgy harsant fel, mint riadókor az éles, hosszú füttyszó. Egyből felugrott és hegycsúcsáról körbepillantott. És abban a pillanatban tudta, hogy mi történt. Fényarcút elrabolta az ellenség, a fekete tündér, aki bércei szívébe és sötét börtönébe vonszolja. A fehér tündér azonban képtelen volt kedvese megmentésére indulni. Ennek két oka volt. Az egyik, hogy akárcsak sötét ellenfele, ő sem tudta átlépni saját hegységének legkülső határait; a másik pedig az, hogy aznap már kilőtte aranynyilát, és amíg új hajnal nem hasad, nem tud másikat elröppenteni.

Eljött hát az éjszaka és a fekete tündér felkapaszkodott a legmagasabb csúcsra, ahol örömében táncra perdült, hogy foglyul ejtette ellenfele menyasszonyát. A fehér tündér bánattól sebzetten állt, és amint meghallotta Fényarcú börtönből felszálló sikolyát, ájultan összeesett.

Fényarcú egész éjjel sírt és zokogott, mialatt a fekete tündér a hegycsúcsokon táncolt, győzelmi dalokat rikoltva. Olyan sebesen táncolt, hogy pörgése heves szelet támasztott, mely végigsöpört a völgyön, álmukból felrázva a fákat, melyek egész éjjel susogtak és zúgtak. Fényarcú sikoltását még az emberi lények is meghallották, és azok, akik fölriadtak a hangra, azt mondták egymásnak: „Hallgasd csak az éjszaka boszorkányait, mily szörnyű a sikolyuk!”

Mikor a hajnal megtörte a sötétséget, a fehér tündér is felébredt ájultságából. És akkor, amikor a szürke hajnal első sugara átdöfte a keleti eget, kinyitotta szemét. Első gondolata nagy bánata volt, és csöndesen sírni kezdett. Könnyei harmatként hullottak a virágokra és a fűszálakra. Sírva kapaszkodott fel a hegyekre, és végigbarangolt a gerincükön. Nehéz volt a szíve Fényarcú elvesztése miatt, és amikor belehallgatott a levegőbe, meghallotta a sötét börtönből kiszűrődő nyöszörgést. A fekete tündér abbahagyta a táncot. Hegyi házának legmagasabb pontjára mászott, felegyenesedett, és ellenségére kiáltott: „Hallod-e! Fényarcú az én rabom lett!” Majd hirtelen elhallgatott. Meglátta ugyanis, hogy a fehér tündér felajzza hatalmas ezüstíját, és csillogó tegezéből előhúz egy fényes arany nyílvesszőt.

– Ha-ha! – kiáltotta a fekete tündér – van merszed rám lőni?

– Engedd szabadon Fényarcút, vagy lövök! – hangzott a fehér tündér válasza. Arca fehér volt, mint a hó, és kemény, mint a jég.

A fekete tündér felkacagott, megrázta magát, és láthatatlanná vált, és pont akkor, amikor a fehér tündér felhúzta az ideget, hogy kiröpítse nyílvesszőjét, eltűnt ellensége szemei elől. Egyetlen része sem látszott többé, kivéve azt a picinyke vörös foltot a bal mellén, mely úgy tűnt, mintha a levegőben lebegne.

Miközben a fehér tündér a keleti eget kémlelte, egy pillanatra csodálkozva pillantott a vörös foltra, mely egyre fényesebb és fényesebb lett. Íja megfeszült, és arany nyílvesszője kész volt a repülésre.

Kihívó nevetés hangját kapta hátára a szél, és hozta feléje, amint az immár láthatatlan fekete tündér a saját hegycsúcsán táncolt.

A vörös folt ide-oda hintázott, és a fehér tündér azt gondolta, hogy most kell rálőnie. Karja erős volt és pontosan célzott. És ebben a pillanatban elengedte íjáról a fényes arany nyílvesszőt, ami egyenesen röppent el az idegről. A nyíl a villám sebességével fúrta magát keresztül a levegőn, és telibe találta a vörös foltot, amely (mint az köztudott), a fekete tündér szíve volt. Halálos kiáltás csengett a széles völgyeken át. A fekete tündér halálkiáltása volt az, aki lerogyott a csupasz sziklákra és meghalt. Élete vére kiömlött és beborította az egész keleti eget. A mindent elborító vörösség közepén ott csillogott a fehér tündér fényes aranynyílvesszője.

Abban a pillanatban, amikor a fekete tündér elpusztult, Fényarcú kiszabadult. Börtönének ajtajai kinyíltak, és ő teljes szépségében bukkant elő. Amint kilépett, a hegyeket és a völgyeket fényesség borította el, a folyó felszikrázott a fényben, és a tavak tükre fénylő ezüstként csillogott. Amikor Fényarcú visszanyerte szabadságát és elhagyta sötét börtönét, az egész vidékre boldogság költözött. A szendergő virágok kinyitották szemüket és reá emelték tekintetüket. A madarak boldog dalokkal törtek elő rejtekükből, miközben a fehér tündér mosolygott és táncolt örömében.

A fekete tündér addig feküdt holtan és láthatatlanul a hegy csúcsán, míg eljött az este. Ekkor Beira meglátogatta. Mikor rájött, hogy fia odaveszett, köpenyéből orvosságos üvegcsét húzott elő, és a folyadékból néhány cseppet a sebbe dörzsölt. Majd az orvosságból a fekete tündér szemeire és ajkaira is cseppentett. Amint eltette az üvegcsét, a fekete tündér életre kelt, és ugyanúgy gyűlölte a fehér tündért és menyasszonyát, mint annak előtte.1

2.
A fürge emberek
[lejegyezte D.A. MacKenzie]

Beira gyermekei és leszármazottai közé tartoznak a fürge emberek, avagy vidám táncosok,2 a Minch^3 kék népe, valamint a zöld hölgyek.

A fürge emberek két klánba tartoznak. Az egyik klán hőseinek öltözete fehér, mint a fagyos dér, míg a másik klán hőseinek öltözete halványsárga. A klánok hölgytagjai változatos és világosabb színű ruhát viselnek. Néhányuk köpenye zöld, másoké vörös, és ismét másoké ezüstfehér. Egypáran királyi bíborszínbe öltöznek.

Téli éjszakákon, amikor a földön és a tengeren béke honol, a fürge emberek és a boldog hajadonok előbújnak, hogy az északi égbolton táncoljanak. Ugyan mindannyian óriás-termetűek, de csinos alakúak, és táncuk igazán méltóságteljes. A férfiak meghajolnak a hölgyek előtt, míg a hölgyek térdhajlítással üdvözlik a táncpartnerüket. És amikor a tánc a leginkább tombol, a férfiak közül néhányan magasra ugranak és megpördülnek, oly vidámak már. Tündér dudások játszanak elbűvölő muzsikát, mialatt a boldog párok táncukat ropják odafenn, az északi égbolton.

Élt egyszer egy herceg a fürge emberek fehér klánjában, akit Fénylábúnak hívtak. A Bájos hercegnőt szerette, aki valamennyi boldog hajadon közt a legszebb volt. Fénylábúnak csak egyetlen riválisa akadt, akit Zöldszeműnek hívtak. Ő volt a sárga klán főnöke. Bájos hercegnő legjobban Fénylábúval szeretett táncolni, mert táncosként nem volt párja a fürge emberek közt.

Egy sötét éjszaka, amikor a távoli hegyeket frissen hullott hó borította, és a völgyek dértől csillogtak, a teljes északi égboltot tündöklő fénybe borították a fürge emberek és a boldog hajadonok, akik Beira királynő tiszteletére vonultak ki táncolni. A téli évszak első nagy találkozója volt ez, ezért minden táncos új és káprázatos öltözetet viselt. Kevéssel a sötét beálltát követően kezdték ropni és késő éjjel volt, vagy éjfél után is lehetett, mire pihenni tértek.

Bájos hercegnő egész éjjel Fénylábúval táncolt, és amikor leült pihenni, Fénylábú letérdelt előtte és lágyan rebegte:

– Tündérek legszebbike, óh, légy a menyasszonyom!

És Bájos hercegnő válaszolt:

– A menyasszonyod, óh, igen, leszek én!

Ezeket a szavakat meghallotta Zöldszemű is, aki alig karnyújtásnyira kuporgott. Szíve megtelt haraggal, és felugorva klánja tagjaira kiáltott, hogy kardjukat kirántva harcoljanak Fénylábú és klánja ellen. És ekkor minden összekavarodott. Mindkét klán harcosai egymásnak ugrottak, csillogó fegyvereiket lóbálva. Felugrott Fénylábú is, hogy megküzdjön Zöldszeművel. Kiterjesztve teljes alakját, átfúrta magát az égen, hogy lesújtson rá. Bájos hercegnő és az összes hajadon is felugrott, és sikoltozva elszaladtak. És ekkor a rivális klánok között királyi csata szabadult el. Az égben zengő kardok pengésének zaja dárdaként csapódott a földre, úgy hangzott, mint fagyott ágak ropogása, amikor feltámad a szél és keresztüliramodik a zúzmarás erdőn.

Az irtózatos csatát négy órán keresztül vívták lankadatlan dühhel. Férfiak és nők előóvakodtak, hogy csöndben csodálják a fejük fölött csatát. Nézték, ahogy a harcosok dühösen ugrálnak. Kemények és fürgék voltak a csapások, és sokakat levágtak. Nagysokára a fürge emberek lábai alatt megjelent egy felhő, amelyet vörösre festett a királyi csatában elszenvedett sebekből kiontott rengeteg vér. Az égből a vércseppek harmatként hullottak a hegyek zöld szikláira, melyeket örök időkre megpecsételtek vörös foltjaikkal. Ezért hívják a vörös pettyes zöld sziklákat azóta „vérköveknek”.4

Midőn az éjszaka csaknem eltelt, Bájos hercegnő visszatért a csatamezőre és látta, hogy a harc véget ért. Ahogy közelebb ért, néhány sebesült harcost látott felemelkedni és tovavánszorogni. Az elesett harcosok közt Fénylábút kereste, míg végül megtalálta a földön fekvő hideg és halott testét. Ajkait keserves sikoly hagyta el, amit a hajnal első lehelete fölkapott és tovahordott a föld hátán. Akik hallották, ebből tudták meg, hogy a látnok jóslata beteljesült, és énekelni kezdték a dalt, amit szerzett:

Midőn ifjú hölgy keresi szerelmét
A tél hideg és hófehér reggelén,
Majd rádöbben, hogy párja elesett
A kéz által, amit ő mélyen megvetett.
Az ég felé kulcsolja kezeit őérte,
Ki gyötrelmes halállal fagyott vérbe.
S szól: Óh, soha többé ne nyíljon
Ketté odafönt az északi égbolt!

3.
A kék nép
[lejegyezte D.A. MacKenzie]

A kék nép kizárólag a Minchen található, és főleg abban a szorosban, amely a Lewis sziget és a Shant-szigetek (a varázslatos szigetek) között fekszik, és a „kék nép tengeri folyójának” neveznek. Ők nem óriások, mint a fürge emberek, hanem emberi méretűek, és hatalmas erejük van. Éjjel és nappal a Shant-szigetek körül és a többi sziget között úszkálnak, ott, ahol a tenger sohasem pihen. A nép tagjai kék sipkát viselnek, arcuk színe mindig szürke, és fejüket mindig a hullámok fölé tartják, amiket ők hosszú és fáradhatatlan karjaikkal paskolnak. Nyáridőben könnyedén siklanak a vízfelszín alatt, ám amikor a szél erősen fúj, akkor a viharban dorbézolnak és magasra tartott fejjel úsznak, őrült élvezettel csapkodva a vizet. Néha a tenger felszínén látják őket lebegni, néha pedig körben forogni, ahogy a delfin bukik alá a vízben.

Íme, egy kormányos dala a kék népről:

Mikor a dagály megfordulni készül és a szél gyorsan elül,

És egyetlen mélykék hullám sem fodrozódik a vízen felül,

Óh, a vizek tajtékot vetnek az áramlatban, mi sohasem mosolyog,

Ahol a kék emberek a varázsos szigetek körül paskolják a habot.

Amint a nyári szellő a napfényes tenger fölött nyargal,

És a Minch népe elkápráztat mindenkit a Hebridák alatt,

Tovasiklanak, mint a lazac – vállaikat látod megcsillanni,

És ujjaikat a kék ember folyamában megvillanni.

De amikor a vad orkán dühöng és a dagály vágtat, akkor

A kék emberek habszürke arcukkal felmagasodnak valahol;

Vad dühhel alámerülnek, maguk mögött vízpermetet húzva,

Óh, akkor bömbölnek a hullámok felett, várva a viharra.

És ha a hajómat vihar dobálja és az öböl felé kergeti,

Ők csak ordítanak és dübörögnek, ahogy permetjük a hajót veri,

Hogy felborítsák gályámat, ha megfeneklik a homokpadon,

Vagy karjaikkal hajógerincet törve, öklükkel zúzzák palánkját vadon.

Óh, a nehézség essen a kék emberekbe, összes fortélyaikba és mérgükbe!

Egész hosszú nappal és egész hosszú éjjel csapkodják a szigeteket körbe;

Minden egyes halászt követnek – ó, jaj! Megkísértik a halászok álmát –,

Mikor a hullámok elragadják – óh, ki keresztezné hát a kék ember útját?

A régi időkben a kék nép folyóját gyakran a „Rombolás áramlatának” nevezték, mert sok hajó süllyedt el benne. A népek a kék embereket okolták, akik barlangokban laknak – mondták a népek – a tenger fenekén. Őrszemeik mindig lesben állnak, és amikor egy hajó látótávolságba ért, üzentek a barlangi embereknek, hogy jöjjenek föl. A tengerészek tartottak tőlük, és sokan inkább megkerülték a Shant-szigeteket, semhogy átvágjanak ezek, és a nagy Lewis-sziget között.

Amikor a Kék nép főnöke körül összegyűlt valamennyi férfija, és készek voltak a hajókra támadni, akkor a főnök magasan kiemelkedett a vízből és a kapitány felé kiáltott egy kétsoros versikét. Ha a kapitány nem válaszolt azonnal, további két sorral kiegészítve a rigmust, akkor a kék emberek megragadták és felborították a hajóját. A régi időkben sok hajó veszett oda, mert kapitányuk nem tudott verselni.

Igaz hát a kelta közmondás, mely szerint: „Az idővel érkezik meg az, amit az időjárás nem hoz meg.”

Egy nap, amikor üvöltött a szél és a tengert tarajos és dühös hullámok szabdalták, a kék emberek egy méltóságteljes hajót pillantottak meg, mely fehér vitorlázattal közeledett tengerszorosuk felé. Királyi módon hasította a hullámokat. Az őrszemek szóltak a kék cimboráknak, akik a tenger fenekén pihentek, és amint felemelkedtek, csodálkozva szemlélték, hogy a hajó gerince milyen fürgén siklik fölöttük. Néhányan megragadták és megrázták, mintha csak az erejüket tennék próbára és elcsodálkoztak annak súlyán és szilárdságán. A hajó úgy haladt útján a szorosban, ahogy a dárda szeli a háborítatlan levegőt.

A kék emberek vezére a hajó előtt feldobta magát a vízből, és amikor már deréknyire magasodott a zajgó hullámok fölé, odakiáltott a kapitánynak:

Feketesapkás ember, mit mondasz,
Amint büszke hajód a sós vizet hasítja?

Alighogy ezek a szavak elhangzottak, érkezett a kapitány válasza:

Gyors hajóm a legrövidebb utat rója,
És én követlek téged sorról-sorra.

Ez azonnali válasz és kihívás volt egyben, és a Kék nép főnöke dühösen kiáltotta:

Az embereim sóvárognak, és készek arra,
Hogy téged most hullámsírba ragadjanak.

A kapitány kihívóan és hangos szóval válaszolta:

A hajóm gyors, a hajóm szilárd,
Ha elsüllyed is, barlangodat romba dönti ám.

A kék nép főnökét legyőzték. Soha azelőtt nem akadt tengerész, aki ilyen gyorsan és helyesen megfelelt volna neki. Többé nem volt hatalma a hajó felett, hiszen kapitánya legalább olyan remek bárd volt, mint ő maga. Ráébredt, hogy hiába folytatná a félversek kiabálását addig, míg a vihar kimerül, a kapitány mindegyiket kiegészítené. Jelt adott a társainak, lemerültek és mélyen a hullámhegyek alatt elenyésztek, mint a tengeren halászó madarak, mikor víz alá buknak halat fogni. A nagy hajó büszkén és biztonságban elhajózott hófehér és szél dagasztotta vitorlái alatt, miközben:

A tengeri szél a kötélzeten süvít és dalol
Széles jókedvében zimankós mulatságot.

*

Egyszer volt, hol nem volt, élt néhány halász, akik nyugodt időben keresztezték a „kék emberek tengeráramlatát” és meglátták, hogy az egyik kék cimbora a vízfelszínen alszik. Nosza, megragadták, és beemelték csónakjukba és egy kötéllel jó szorosan megkötözték. Oly mélyen aludt a kék cimbora, hogy akkor sem ébredt föl, amikor a halászok ledobták a csónakjuk aljára.

Elhatározták, hogy kiviszik a partra, de nem jutottak ám messzire, amikor két kék ember bukkant elő a tiszta vízből, és rájuk kiáltott:

Duncan az egyik,
Donald lesz a másik,
Kell nektek harmadik,
Mielőtt a part látszik?

A halászok kapitánya éppen készülődött, hogy válaszul két rövid sort kiáltson, de mielőtt megszólalhatott volna, a csónakban fekvő kék ember kinyitotta a szemét és egy gyors mozdulattal olyan könnyedén harapta át a kötelet, mely fogva tartotta, mintha szalmaszál lett volna, és így kiáltott:

Duncan hangját hallom,
És Donald sincs messze,
Ám erős Ian More
Nem szorul segítségre.

Amint ezt elmondta, kiugrott a csónakból, bele a tengerbe. Így jöttek rá a halászok, hogy minden kék embernek saját neve van.

4.
A zöld hölgyek
[gyűjtötte D.A. MacKenzie]

A zöld hölgyek különböznek a tündérektől. Hívják őket Wee népének is. Akár a kék emberek, ők is emberi méretűek. Néhányan közülük aszott, öreg boszorkányok, és a tél végi Beirára emlékeztetnek, míg néhányan oly szépségesek, mint Beira, amikor nyár eleji leányalakját ölti magára. Olyan hatalommal rendelkeznek, hogy kívánságra tudnak alakot váltani. Egyes zöld hölgyek néha félrevezetik az utazót azzal, hogy előttük szívszerelmük alakját magukra öltve jelennek meg, majd miután beszélgetnek az utazóval egy darabig, gúnyos kacajjal elfordulnak és eltűnnek a szem elől. Kutya képében is képesek megjelenni, vagy a pásztorokat gyötörni azzal, hogy birkanyájaikat vad összevisszaságban ide-oda terelgetik.

Valamennyi zöld hölgy egyedül él valami magányos helyen, legyen az egy folyó ágya, vagy vízesés alja, egy zöld domb, egy erdő mélye vagy egy sötét szurdok. Napvilágnál ritkán láthatók. A zöld hölgyek a késő esti homályban, a holdfényben, vagy teljes sötétben kelnek útra. Mindig csalók, akik szomorúságot hoznak arra az utazóra, akiben nincs meg a tudás arra, hogy miként oldja föl azt a bűbájt, amit reá hoznak. Képesek vízbe fojtani egy folyami gázlónál, vagy a szakadék peremén túlra vezetni a vigyázatlan utazót. Nehéz harcolni ellenük, hiszen mindig megkérdezik az embereket, hogy milyen fegyver van náluk, s amikor a vándor megnevezi fegyverét, ők bűbájt bocsátanak a fegyverre, s az használhatatlan vasdarabbá válik.

Történt egyszer egy éjszaka, hogy egy kovács lovagolt hazafelé a csatából. Mikor már jócskán besötétedett, egy gázlóhoz ért. Ekkor a lova előtt hirtelen egy zöld hölgy emelkedett ki a vízből.

– Állj! – rikoltotta. – Itt nem kelhetsz át.

– Eredj utamból, óh, gonosz asszony, különben lesújtok rád! – felelte a kovács.

– És milyen fegyverrel sújtasz le? – kérdezte a zöld hölgy.

– Jó kardommal váglak le! – felelte a férfi.

Abban a pillanatban, hogy a fegyver nevét kimondta, az alkalmatlanná vált arra, hogy megsebezze a hölgyet.

A zöld hölgy gúnyosan felkacagott és azt kérdezte:

– Van más fegyvered is a harchoz?

– Itt van kezes lándzsám! – mondta a férfi.

Mikor megnevezte a lándzsát, az ugyanolyan használhatatlan lett, mint előbb a kardja.

A zöld hölgy ismét gúnyos kacajra fakadt, metsző, éles nevetéssel.

– Van hely egy utas számára mögötted? – kérdezte.

– Igen, és előttem is van hely egy utas számára – válaszolta a kovács.

Amint ezt kimondta, erős kezeivel megragadta a zöld hölgyet, maga elé emelte, a gyeplő szárát átvetette a fején, és azt mondta:

– Most én tartalak téged a hatalmamban!

– Sohasem jutsz át a gázlón – válaszolta a hölgy -, mert kardod és lándzsád használhatatlan lett számodra.

– Maradt még egy fegyverem – felelte a férfi.

– És mi lenne az? – kérdezte a hölgy.

– Az éles, fényes fegyver a lábammal szemben! – mondta a kovács.

A jobb csizmaszárába rejtett tőrre gondolt, ám mivel nem nevezte meg a fegyvert, a zöld hölgy sem tudta ártalmatlanná varázsolni.

– Akkor most itt hagylak! – kiáltotta kétségbeesve a hölgy.

Ám a kovács nem hagyta magát:

– Már nem hagyhatsz el addig, amíg úgy nem döntök, hogy elengedlek. A gyeplő szára szorosan tart, és azon túl nem mozdulhatsz, mert bűvös erődet elvesztetted, és az most rám szállt.

A zöld hölgy tudta jól, hogy ez bizony igaz. Sőt, azt is tudta, hogy addig, amíg a kovács el nem ereszti, mindent meg kell tennie, amit csak a férfi parancsol.

A kovács megsarkantyúzta a lovát és biztonságban átkeltek a gázlón. Ezután a ló átügetett a lápon, amint a hold szépen a hegyek fölé emelkedett, fényesen ragyogva.

– Engedj el, kovács! – kiáltott a zöld hölgy – és adok neked egy foltos marhákból álló gulyát!

– Adhatsz nekem majd egy gulyát, de akkor sem engedlek el – mondta a férfi.

A ló folytatta útját, és a zöld hölgy tehetetlen dühében csak könnyeit törölgette.

– Engedj el, kovács! – rikoltotta a zöld hölgy – és ma este olyan házat építek neked, amelynek tűzhelye nem gyújtja fel a házat, áradás vagy vihar nem rombolja le, és erős varázslat védi minden gonosz dolog ellen.

Erre a férfi megállította a lovát, és azt mondta:

– Teljesítsd az ígéretedet és szabadon engedlek.

A kovács leszállt a lováról, és a zöld hölgy követte. De a kovács ismét jól megkötözte a kantárszárral és megismételte a parancsot.

– A kívánságod teljesül! – morogta a zöld hölgy.

Ekkor a zöld hölgy olyan hangosat kiáltott, mely hét hegységen át elhallatszott. A kiáltás újra meg újra megismétlődött, mert a sziklák erős Angus-a (a visszhang), ki magányos lélek, és bárkinek a szolgálatába áll, ismételgette. Nagy Angus szintén Beira fia volt, és az terjedt el róla, hogy nem száll szembe az anyja parancsaival, nem ad ki azokkal ellentétes utasítást, mert ő akar a világmindenség királya lenni, habár csak gyengeelméjű bolond. Hogy megbüntesse őt, Beira egy sziklába zárta és arra kényszerítette, hogy minden szót ismételgessen, amit csak meghall. Ezen napot követően Nagy Angus-nak minden szót, ami csak magányos sziklabörtönébe eljutott, újra meg újra el kellett ismételnie.

Nos, Nagy Angus ismételgette hát a zöld hölgy kiáltását, amely megparancsolta a tündéreknek és manóknak, hogy gyűljenek segítségére. Mivel ezek a kicsiny lények féltek a zöld hölgyektől, ezért késedelem nélkül válaszoltak a hívásra. Jöttek a hegycsúcsokról, a szirtek belsejéből, magányos mocsarakból és sötét erdők zöld dombjairól, és minden olyan odúból, ahol szívesen tanyáztak. Akik éppen táncoltak, abbahagyták a táncot, és akik útra keltek, azok visszafordultak. Szöcskeként ugrálva szelték át a lápokat, és madárként érkeztek a levegőn át, majd a zöld hölgy köré gyűltek és várták parancsait.

A zöld hölgy azonnal munkába állította őket, és megparancsolta nekik, hogy fát döntsenek, és sziklát hordjanak. Fát hordtak a vörösberkenye erdőből^5 és sziklát vágtak a vízesés alól. Miközben dolgoztak, a zöld hölgy felkiáltott:

Két követ egy másikra,
Egy követ két sziklára –
Dolgozz sebesen, dolgozz sebesen –
Hozz el az erdőről minden gerendát
Kivéve a szederfát, kivéve a szederfát.

A ház nagyon gyorsan elkészült. A lápon át a tündérkék két sorban álltak – az egyik sor a háztól a vízesésig, míg a másik a háztól a vörösberkenye erdőig futott. A kibányászott köveket kézről-kézre adták, és a kidöntött és felfűrészelt berkenyefa-törzsek ugyanígy haladtak az építkezés felé.

Amikor a hajnal a keleti égbolt felé közeledett, a ház készen állt, és a tündérek és manók eltűntek a szem elől.

– Engedj már szabadon! – kiabálta a zöld hölgy.

– Csak akkor engedlek szabadon, ha megígéred, hogy semmi bajt, vagy sérülést nem okozol nekem! – válaszolt a kovács.

– Szívesen megígérem ezt! – válaszolt a zöld hölgy.

– Nos, akkor ígérd meg, hogy sem engem, sem a gyermekeimet nem fogod vízbe fojtani ennek a három folyónak egyetlen gázlójánál sem! – kérte a kovács.

Három folyót nevezett meg. Mindegyik a háza közelében folyt.

A zöld hölgy megígérte, hogy ezt is teljesíti. Ekkor a kovács szabadon engedte a hölgyet, aki visszakiáltott:

– Nem nevezted meg a negyedik folyót! Te és a gyermekeid legyetek óvatosak!

Amint ezt kimondta, úgy száguldott el a kovács mellett, mint egy tűzből kicsapó zöld lángnyelv. A kovács többé sohasem látta őt. Hét évvel később a kovács egyik fia vízbe fulladt a negyedik folyó gázlójánál, annál a folyónál, amit nem nevezett meg. Ebből a kovács tudta, hogy a zöld hölgy elégtételt vett rajta.

*

Más zöld hölgyek barátságot kötöttek egyes családokkal, vigyáztak a házukra és minden bajt távol tartottak tőlük. Egyszer egy szegény halászember elvesztette a csónakját, és kétségbeesésében leült a tengerpartra egy folyó közelében, és sanyarú sorsán kesergett. Egyszer csak egy zöld hölgy jelent meg előtte, és azt mondta: