A szerzőtől a Park Könyvkiadónál megjelent:

Mária testamentuma (2015)

Brooklyn (2016)

Nora Webster (2018)

A blackwateri világítótorony (2019)

Long Island (2024)

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Colm Tóibín: The Magician

Viking, an imprint of Penguin Books, Dublin, 2021

Első kiadás

Fordította Kada Júlia

Copyright © Colm Tóibín, 2021

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Kada Júlia, 2026

Minden jog fenntartva

A könyv fordítását a Literature Ireland támogatta.

Borítófotó © DEA/Biblioteca Ambrosiana/Getty Images

Szerzőfotó © Reynaldo Rivera

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Bogdán Ágnes

Szerkesztette Greskovits Endre

Kézirat-előkészítő Lovass Gyöngyvér

Korrektor Szijjártó Gabriella

Műszaki szerkesztő Kaposvári Franciska

Tördelte Izing Imre

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-963-633-289-1

Nan Grahamnek

1

Lübeck, 1891

Anyja az emeleten maradt, amíg a szolgálók elvették a vendégek kabátját, sálját és kalapját. Julia Mann csak akkor lépett ki a szobájából, amikor már minden vendéget bevezettek a szalonba. Thomas a lépcsőfordulóból figyelte az eseményeket Heinrich bátyjával és két húgával együtt. Tudták, az anyjuk nemsokára megjelenik. Heinrichnek rá kellett szólnia Carlára, hogy maradjon csendben, különben ágyba küldik őket, és elmulasztják a nagy pillanatot. A kisbaba, Viktor az egyik emeleti szobában aludt.

Julia kilépett a szobából. Szigorúan hátrasimított haját színes szalaggal fogta össze. Fehér ruhát viselt, egyenesen Mallorcáról hozatott fekete lábbelivel, amely sima volt, akár egy balettcipő.

Szinte vonakodva csatlakozott a társasághoz, mintha szívesebben lenne most egymagában máshol, az ünneplő Lübecknél érdekesebb helyen. Amikor belépett a szalonba, körülnézett, és kiválasztott valakit a vendégek közül, rendszerint egy férfit, egy igénytelen figurát, mint a se nem fiatal, se nem öreg Herr Kellinghusent, vagy Franz Cadoviust, aki az anyjától örökölte a kancsalságát, vagy a keskeny ajkú, nyírott bajszú August Leverkühn bírót, és azt tüntette ki a figyelmével.

Az tette vonzóvá, hogy olyan elbűvölően viseli idegen voltát és törékenységét.

Kedvesen, csillogó szemmel tudakozódott vendége munkájáról, családjáról és nyári terveiről, s ha már szóba került a nyár, azt is tudni szerette volna, a különböző travemündei szállodák közül melyik milyen kényelmes, és érdekelték az olyan távoli helyek luxusszállodái is, mint Trouville vagy Collioure, vagy valami adriai üdülőhely.

Aztán nemsokára feltett valami nyugtalanító kérdést. Kíváncsi volt, beszélgetőtársának mi a véleménye társaságuk valamelyik rendes, tiszteletre méltó hölgy tagjáról. Azt sejtette, hogy a város polgárainak körében bizonyos kételyek és aggályok merültek fel az illető magánéletét illetően. Például az ifjú Frau Stavenhitter vagy Frau Mackenthun vagy az idős Fräulein Distelmann esetében. Vagy egy még rejtélyesebb és zárkózottabb személyt illetően. És amikor a vendég zavartan közölte, hogy ő csak a legjobbakat mondhatja a hölgyről, valójában nem tud róla semmi különöset, Thomas anyja kijelentette, hogy véleménye szerint az illető csodálatos teremtés, egyszerűen fantasztikus, és Lübeck szerencsés, hogy polgárai közt tudhat egy ilyen hölgyet. Ezt úgy közölte, mint valami nagy felfedezést, aminek egyelőre köztük kell maradnia, amiről még a férje, a szenátor sem tud.

Másnap elterjedt a hír, hogyan viselkedett az anyjuk és kiről tett megjegyzést, végül Heinrichnek meg Thomasnak is a fülébe jutott, az iskolatársaik úgy beszéltek róla, mint valami Hamburgban nemrég bemutatott modern színdarabról.

Esténként, amikor a szenátor ülésen volt, vagy amikor Thomas és Heinrich a hegedűgyakorlás végeztével már megvacsorázott és hálóruhába bújt, anyjuk a szülőhazájáról, Brazíliáról mesélt nekik, amely olyan hatalmas, hogy senki sem tudja, hányan élnek ott, vagy mifélék ők és milyen nyelveken beszélnek, jelentette ki, Németország sokszorosa az az ország, ahol soha nincs tél, nincs fagy vagy igazán hideg, és ahol az egyik folyó, az Amazonas több mint tízszer hosszabb a Rajnánál, tízszer olyan széles, és sok kisebb folyó ömlik bele, mindegyik mélyen benyúlik az erdőbe, ahol olyan magasra nőnek a fák, mint sehol a világon, és ahol olyan emberek élnek, akiket soha senki nem látott, és nem is lát soha, mert úgy ismerik az erdőt, mint senki más, és el tudnak rejtőzni, ha valami betolakodó vagy idegen arra jár.

– Beszélj a csillagokról – kérte Heinrich.

– Paratyban a vízen állt a házunk – mondta Julia. – Szinte a vízhez tartozott, mint egy csónak. És ha beesteledett, és látni lehetett a csillagokat, fényesen ragyogott mind, és alacsonyan volt az égen. Itt, északon a csillagok magasan vannak, és távoliak. Brazíliában olyan jól lehet látni őket, mint virradat után a napot. Maga is egy apró nap mindegyik, fénylő, és közel van, főleg azokhoz, akik víz közelében élnek. Anyám azt mondta, az emeleti szobákban néha olvasni lehetett éjszaka, olyan erős volt a vízről visszaverődő csillagfény. Ha aludni akart az ember, be kellett csuknia a zsalugátert. Amikor kislány voltam, annyi idős, mint a húgaitok, azt hittem, az egész világ ilyen. Lübeckben az első éjjel nagyon megdöbbentett, hogy nem látom a csillagokat. Eltakarták őket a felhők.

– Mesélj a hajóról!

– Most már aludjatok.

– Mesélj arról a sok cukorról!

– Tommy, már ismered a mesét a cukorról.

– De mesélj még, csak egy kicsit!

– Nos, a Lübeckben készülő marcipánhoz Brazíliából származó cukrot használnak. Lübeck a marcipánjáról híres, Brazília meg a cukorról. Így amikor a jó lübeckiek meg a gyerekeik karácsonyeste a marcipánjukat majszolják, nem is tudják, hogy egy kis darab Brazíliába harapnak. Azt a cukrot eszik, amely csakis az ő kedvükért szelte át az óceánt.

– Miért nem készítjük el mi a cukrot magunknak?

– Ezt apádtól kell megkérdezned.

Évekkel később Thomas eltöprengett azon, vajon az apja elhatározása, hogy Julia da Silva-Bruhnst veszi feleségül, akinek anyja révén állítólag dél-amerikai indián vér is folyik az ereiben, nem pedig valamelyik helybeli hajózásivállalkozó- vagy régi kereskedő- és bankárcsalád közönyös lányát, nem a Mannok hanyatlásának kezdete volt-e, annak a bizonyítéka, hogy a család, amely addig csak megbízható és tisztes hasznot ígérő dolgokra vágyott, most már különlegességekre áhítozik.

Lübeckben úgy emlékeztek Juliára, mint a kislányra, aki nővérével és három bátyjával érkezett a városba anyjuk halála után. Egyik nagybátyjuk viselte gondjukat, és amikor felbukkantak a városban, még egy szót sem beszéltek németül. Gyanakvással néztek rájuk a város olyan polgárai, mint az öreg Frau Overbeck, akiről mindenki tudta, milyen szigorúan ragaszkodik a református egyház előírásaihoz.

– Egyszer láttam, hogy azok a gyermekek keresztet vetnek, amikor elmennek a Marienkirche előtt – jegyezte meg. – Talán szükséges a kereskedelem Brazíliával, de olyat még sose hallottam, hogy egy lübecki polgár brazil nőt vett volna feleségül.

Julia, aki tizenhét évesen ment férjhez, öt gyereket szült, akik mind egy szenátor gyermekétől elvárható méltósággal viselkedtek, de volt bennük valami büszkeség és öntudat is, meg valami tetszelgésféle, amelyhez hasonlót Lübeck még nem látott, és amelyről Frau Overbeck köre azt remélte, hogy nem is fog divatba jönni.

A feleségénél tizenegy évvel idősebb szenátorra, aki úgy döntött, hogy ilyen szokatlan házasságot köt, bizonyos tisztelettel néztek, mintha olasz festményekbe vagy ritka kerámiákba fektetett volna be, hogy olyan igényeket elégítsen ki, amelyeket a szenátor és ősei addig kordában tartottak.

Mielőtt elindultak vasárnap a templomba, a Mann gyerekeket alaposan szemügyre vette az apjuk, amíg késlekedő anyjukra vártak, aki fönt, az öltözőszobájában kalapokat próbált fel és a cipői közt válogatott. Heinrichnek és Thomasnak jó példát kellett mutatnia azzal, hogy komoly arcot vág, amíg Lula és Carla megpróbál nyugton maradni.

Mire Viktor megszületett, Julia már nem követte olyan szigorúan a szabályokat, amelyeket a férje lefektetett. Szerette, ha a lányai színes szalagokat meg harisnyát viselnek, és nem bánta, ha a fiainak kicsit hosszabb a hajuk és felszabadultabb a modoruk.

Julia mindig kiöltözött templomba menet, gyakran tetőtől talpig azonos színben, például szürkében vagy sötétkékben, és hozzá illő harisnyában meg cipőben, csak a kalapján volt egy piros vagy sárga szalag. Férje híres volt hamburgi szabójának műhelyéből kikerült remekbe szabott öltönyeiről és kifogástalan megjelenéséről. A szenátor mindennap tiszta inget vett, néha kétszer is, és gazdag ruhatára volt. Igényességében a családi cég megbízhatóságát, a polgári erények évszázados hagyományát képviselte, de fényűző ruhatára már a saját véleményét tükrözte, azt, hogy Mann-nak lenni Lübeckben többet jelent a pénznél vagy kereskedésnél, és már nemcsak józanságról tanúskodott, hanem stílusérzékről is.

A szenátor elszörnyedve látta, hogy a Mannok Beckergrubén álló házától a Marienkirchéig vivő rövid úton Julia gyakran ráköszön az emberekre, vidáman és gátlástalanul odakiáltja a nevüket, amire Lübeck történelmében addig egyetlen vasárnap sem volt még példa, és ezzel alátámasztja Frau Overbeck és vénkisasszony lánya meggyőződését, hogy Frau Mann legalábbis lélekben még mindig katolikus.

– Hivalkodó és üresfejű – jelentette ki Frau Overbeck. – És a kalapszalagja maga a frivolság.

Bent a Marienkirchében, ahogy összesereglett a tágabb család, megjegyezték, milyen sápadt Julia, és milyen furcsán igéző ez a sápadtság a súlyos, gesztenyebarna haj és a titokzatos szempár mellett, amely alig leplezett gúnnyal pihen meg az igehirdetőn; ez a gúny nagyon távol állt attól a tiszteletteljes komolyságtól, amellyel férje családja és a barátaik a vallási szertartásokat kezelték.

Thomas észrevette, hogy apja nem szívesen hall felesége brazíliai gyerekkoráról, különösen a lányok jelenlétében. Azt azonban szerette, ha Thomas megkéri, beszéljen a régi Lübeckről, és magyarázza el, hogyan alakult ki a családi cég a szerény rostocki kezdetek óta. Úgy tűnt, kedvére van, ha Thomas az iskolából hazafelé menet fölkeresi az irodájában, leül, és hallgatja, ahogy ő a hajókról, raktárakról, banki partnerekről és biztosítási rendszerekről beszél, és meg is jegyzi, amit hallott.

Még a távoli unokatestvérek is azt hitték, hogy amíg Heinrich álmodozó és lázadó szellemű, mint az anyja, és sokat olvas, az óvatos és komoly ifjú Thomas viszi majd át a családi vállalatot a következő évszázadba.

Amikor a lányok idősebbek lettek, már minden gyerek összegyűlt anyjuk öltözőszobájában, amikor apjuk elment a klubjába vagy valami ülésre, és Julia megint Brazíliáról mesélt nekik, elmondta, milyen hófehér ruhát viselnek ott az emberek, mennyit mosnak, hogy mindenki különleges és gyönyörű legyen, férfiak és nők, feketék és fehérek egyaránt.

– Ott nem úgy volt, mint Lübeckben – magyarázta. – Senki sem érezte szükségét a komolykodásnak. Nem voltak gáncsoskodó Frau Overbeckek. Nem voltak örökösen gyászoló családok, mint Esskuchenék. Ha Paratyban három embert láttatok, az egyik beszélt, a másik kettő nevetett. És talpig fehérben volt mind.

– Egy viccen nevettek? – érdeklődött Heinrich.

– Csak nevettek. Ahogy mondom.

– De min nevettek?

– Nem tudom, édesem. Csak nevettek. Éjszaka néha még hallom azt a nevetést. Elhozza a szél.

– Mi is elmehetünk Brazíliába? – kérdezte Lula.

– Nem hiszem, hogy apátok szeretné, ha Brazíliába mennétek – felelte Julia.

– És amikor idősebbek leszünk? – vetette föl Heinrich.

– Nem tudhatjuk, mi történik, amikor idősebbek leszünk – mondta az anyja. – Talán akkor már bárhová elmehettek. Akárhová!

– Én Lübeckben szeretnék maradni – jelentette ki Thomas.

– Apád ezt örömmel hallaná – jegyezte meg Julia.

Thomas inkább élt álomvilágban, mint a bátyja, Heinrich, az anyja vagy a húgai. Még ha a raktárakról beszélgetett az apjával, abból is egy képzelt világ bontakozott ki, és abban a világban gyakran ő maga is megjelent, mint valami görög isten, vagy mint egy gyerekversből vett történet szereplője, vagy mint a lelkes, nyugtalan, várakozásteljes nőalak az olajfestményről, melyet apja a lépcsőházba akasztott. Néha azt sem tudta, valójában ő nem idősebb-e Heinrichnél, vagy nem erősebb-e nála, vagy nem indul-e el mindennap apjával egyenrangúként az irodába, vagy nem Matilde-e, az anyja szobalánya, aki felügyel az öltözőszobára, és gondoskodik arról, hogy az anyja cipői rendben sorakozzanak, parfümösüvegcséje soha ne ürüljön ki, és titkos dolgai a megfelelő fiókban maradjanak, rejtve fia kíváncsi szeme elől.

Amikor hallotta, hogy azt mondják róla, még sokra viszi az üzleti világban, mert lenyűgözte a vendégeket, hogy pontosan tudja, melyik szállítmányok érkezése várható, és ismeri a hajók meg a távoli kikötők nevét, szinte elborzadt, ha arra gondolt, milyen másképp néznének rá az emberek, ha sejtenék, kicsoda ő valójában. Ha olvasnának a gondolataiban, és rájönnének, éjszakánként és néha még nappal is megengedi magának, hogy ő legyen az a vágyakban égő nő a lépcsőházban, vagy valaki, aki karddal vagy dallal vág át a tájon, fejcsóválva ámuldoznának azon, milyen ügyesen becsapta őket, milyen ravaszul elnyerte apja támogatását, milyen remek szélhámos és milyen megbízhatatlan.

Heinrich persze tisztában volt azzal, ki ő, és eleget tudott öccse álomvilágáról ahhoz, hogy átlássa nemcsak azt, hogy hatóerejében és méretében felülmúlja az övét, hanem azt is, hogy minél jobban fejleszti Thomas a képességét a színlelésre, annál nagyobb a kockázat, hogy rajtakapják, amire figyelmeztette is az öccsét. Heinrich más utat választott, ő az első pillanattól fogva színt vallott az egész család előtt. Mire kamaszkorba ért, ugyanolyan nyilvánvaló volt az, hogy lenyűgözi őt Heine és Goethe, Bourget és Maupassant, mint az, hogy nem érdeklik a hajók és a raktárak. Az utóbbiakat unalmasnak találta, és semmilyen figyelmeztetés nem akadályozhatta meg, hogy nyomatékosan közölje az apjával, nem akarja, hogy bármilyen köze legyen a családi vállalathoz.

– Láttam, az ebédnél eljátszottad a kis üzletembert – mondta Thomasnak. – Mindenkit átvertél, csak engem nem. Mikor akarod megmondani nekik, hogy csak megjátszod magad?

– Én nem játszom meg magam.

– Egy szavad sem igaz.

Heinrich megtalálta a módját, hogy távol tartsa magát családja legfontosabb ügyeitől, méghozzá olyan eredményesen, hogy apja végül már jobbnak látta, ha békén hagyja, és inkább másodszülött fiának és lányainak modorában és viselkedésében keres kijavítani való apróbb hibákat. Julia megpróbálta felkelteni Heinrich érdeklődését a zene iránt is, a fiú azonban nem akart már zongorázni vagy hegedülni.

Bátyja végképp elidegenedett volna a családjától, ha nem ragaszkodik annyira Carla húgához, gondolta Thomas. Tíz év korkülönbség volt köztük, így inkább az apjaként, nem pedig bátyjaként szerette a kislányt. Csecsemőkorában a karján hordozta. Amikor nagyobb lett, kártyázni tanította, és szelídített bújócskát játszott vele, ebben a játékban nem vehetett részt senki más.

Ragaszkodásából a család többi tagja láthatta, mennyi gyöngédségre, figyelmességre képes. Bár sok barátja és férfias kedvtelése volt, Carla minden kívánságát azonnal teljesítette. Ha Lula megirigyelte, hogy Heinrich olyan figyelmes a húgával, a fiú őt is bevonta a játékba, de a kislány hamar ráunt, mert úgy tűnt, a húga és a bátyja nagyon jól megértik és elszórakoztatják egymást.

– Heinrich nagyon kedves fiú – mondta az egyik unokatestvérük. – Ha gyakorlati érzéke is lenne, biztosítva volna a család jövője.

– De itt van még Tommy – fordult Elisabeth néni Thomashoz. – Ő majd átviszi a céget a jövő századba. Ez a terved, igaz?

A fiú kényszeredetten mosolygott, érezte nénje hangjában az enyhe iróniát.

Bár mindenki úgy vélekedett, hogy Heinrich az önfejűségét anyja családjától örökölte, a fiú hamar beleunt Julia történeteibe, és a jelek szerint nem örökölte anyja érzékenységét és vonzalmát sem a ritkaságokhoz, sem a különlegességekhez. Furcsa módon hiába beszélt folyton könyvekről, művészetről és utazásokról, szókimondásával és elszántságával akaratlanul is egyre inkább igazi, tősgyökeres Mann lett. Amikor Lübeck utcáin látták, Elisabeth nénje mindig megjegyezte, mennyire hasonlít a fiú a nagyapjára, Johann Siegmund Mannra, ő is olyan súlyos léptekkel jár, a néninek ez mindig a régi Lübecket juttatta eszébe, a beszéde is olyan nehézkes, mint mindenkinek az apja családjában. Kár, hogy egyáltalán nem érdekli a kereskedelem.

Thomas tudta, hogy idővel neki kell majd vezetnie a céget, nem a bátyjának, és hogy a ház, amely régen a nagyszüleié volt, végül az övé lesz. Telerakja könyvekkel, gondolta. Már látta, hogyan alakítja át az emeleti szobákat, és költözteti át az irodákat egy másik épületbe. A könyveit Hamburgból hozatja, mint apja a ruháit, és még messzebbről is, talán Franciaországból, ha már tud franciául olvasni, vagy Londonból, ha megtanul angolul. Úgy él majd Lübeckben, mint még soha senki, az üzletet felvirágoztatja, hogy abból finanszírozza mindazt, ami valóban felkelti az érdeklődését. Francia feleséget szeretne, gondolta. Ez fényt vinne az életükbe.

Elképzelte, hogy amikor ők a feleségével már berendezkedtek, az anyja meglátogatja őket a mengstrassei házban, és megcsodálja a művüket, az újonnan vásárolt zongorát, a Párizsból hozatott festményeket, a francia bútorokat.

Amikor Heinrich megnőtt, egyre jobban éreztette az öccsével, hogy hiába igyekszik úgy viselkedni, mint egy Mann, ez csak póz, amelynek hamissága egyre nyilvánvalóbb lett, ahogy Thomas a versek felé fordult, és többé már nem volt képes eltitkolni, mennyire rajong a kultúráért, és olykor hagyta, hogy hegedűjátékát anyja kísérje Bechstein zongoráján a szalonban.

Telt az idő, és Thomas már nem is próbált úgy tenni, mintha érdekelné a hajózás meg a kereskedelem. Amíg Heinrich egyre dacosabban tette egyértelművé kitűzött céljait, Thomas feszült lett, és nem akarta elárulni magát, de nem tudta leplezni, mennyire megváltozott.

– Mostanában miért nem nézel be apádhoz az irodába? – kérdezte anyja. – Már többször szóvá tette.

– Holnap bemegyek – ígérte Thomas.

De az iskolából hazafelé menet csak azon járt az esze, mennyivel jobban érezné magát odahaza; keresne egy csöndes zugot, és beletemetkezne egy könyvbe, vagy csak álmodozna. Majd a hét vége felé néz be az apjához, határozta el.

Emlékezetébe vésődött egy nap abban a lübecki házban; anyja a zongoránál ült, ő pedig hegedült, aztán váratlanul megjelent az ajtóban Heinrich, és csak nézte őket. Thomas hegedült tovább, de érezte, hogy a bátyja ott van. Néhány évig közös szobájuk volt, de már nem.

A nála négy évvel idősebb, fehér bőrű Heinrichből jóképű férfi lett. Erre figyelt fel most Thomas.

Az akkor tizennyolc éves Heinrich észrevette öccse fürkésző tekintetét. Egy pillanatra nyilván felismerte a benne bujkáló félszeg vágyat is. Thomas emlékezett, hogy valami lassú, igénytelen darabot játszott, talán Schubert egyik korai darabját hegedűre és zongorára, vagy akár egy dalátiratot. Anyja a kottába merült, így nem látta, hogyan néz egymásra két fia. Thomas azt sem tudta, az anyja egyáltalán észrevette-e Heinrichet. Elpirult zavarában attól, amit a bátyja most meglátott benne, és lassan elfordította a tekintetét.

Amikor Heinrich elment, Thomas kétségbeesetten igyekezett tovább hegedülni, tartani a ritmust, mintha mi sem történt volna. De annyit hibázott, hogy végül abba kellett hagyniuk a játékot.

Soha többé nem történt ilyesmi. Heinrich csak tudatni akarta vele, hogy a lelkébe lát. Ennyi volt az egész. De az emlék megmaradt Thomasban: a szoba, a hosszú ablakon beeső fény, anyja a zongoránál, a saját magánya, ahogy ott áll mellette, és játszani próbál, meg a zene, a lágy dallamok. Aztán a váratlan szemkontaktus. És a visszatérés a normalitáshoz vagy olyasmihez, ami normalitásnak tűnhetne, ha egy kívülálló belépne a szobába.

Heinrich boldog volt, amikor otthagyta az iskolát, és munkába állt egy drezdai könyvesboltban. Távollétében Thomas még jobban belemerült az álmaiba. Egyszerűen képtelen volt szorgalmasan tanulni vagy tartósan odafigyelni a tanáraira. A háttérben, mint valami távoli mennydörgés, ott volt a fenyegető gondolat, hogy a végén, amikor eljön az ideje, hogy felnőttként viselkedjen, hasznavehetetlennek bizonyul.

A hanyatlás megtestesülése lesz. Hanyatlásról árulkodik majd minden hang, ha a hegedűn gyakorol, minden szó, ha egy könyvet olvas.

Tudta, figyelik őt, nemcsak családi körben, hanem az iskolában és a templomban is. Szerette anyja zongorajátékát hallgatni, és követni őt a budoárjába. De azt is szerette, ha felismerik az utcán mint a köztiszteletben álló szenátor derék fiát. Magába szívta apja önteltségét, de megvolt benne anyja művészi érzéke, szeszélyessége is.

Néhányan Lübeckben úgy gondolták, hogy a fivérek valójában nemcsak a saját családjukon belüli hanyatlás jó példái, magukban hordozzák az egész világ, különösen a hajdan férfiasságára büszke Észak-Németország elgyengülésének előérzetét is.

Így nagy felelősség hárult kisöccsükre, Viktorra, akinek születésekor Heinrich tizenkilenc éves, Thomas majdnem tizenöt éves volt.

– Most, hogy az első két fiú csak a költészettel foglalkozik – jelentette ki Elisabeth néni –, egyedül abban reménykedhetünk, hogy ezt az új gyereket majd a főkönyvek és számlakönyvek érdeklik.

Nyáron, amint a család megérkezett Travemündébe, a négyhetes tengerparti vakációra, feledésbe merült az iskola és minden tanár, a nyelvtan és az arányszámok meg a rettegett torna.

A svájci stílusú tengerparti szállodában a tizenöt éves Thomas egy takaros kis szoba régimódi bútorai közt annak a zajára ébredt, hogy a kertész elgereblyézi a kavicsot a balti-tengeri nyári reggel fehéren ragyogó ege alatt.

Anyjával és a társalkodónőjével, Ida Buchwalddal az étkező erkélyén reggeliztek, vagy kint a magas gesztenyefa alatt. Előttük a nyírott pázsiton túl a magasabb parti növényzetet, aztán a homokos partot lehetett látni.

Thomas apja látható élvezettel vette számba a szálloda apróbb hiányosságait. Szerinte az abroszok mosását elsiették, a papírszalvéta közönséges volt, a furcsa kenyér és a fém tojástartó tűrhetetlen. Julia végighallgatta a panaszait, aztán vállat vont.

– Ha hazamegyünk, ott minden tökéletes lesz.

Amikor Lula megkérdezte anyjától, miért nem jön ki velük a strandra gyakrabban az apjuk, Julia elmosolyodott.

– Ő a szállodában érzi jól magát, nem akar kijönni. Akkor meg minek erőltetnénk?

Thomas és a testvérei anyjával és Idával kimentek a strandra, és összegömbölyödtek a székeken, amelyeket a szálloda személyzete kirakott. A két nő beszélgetésének zümmögése csak akkor szűnt meg, amikor új jövevény érkezett, és mindketten felültek, hogy lássák, ki az. Amint kielégült a kíváncsiságuk, kezdődött megint a halk pusmogás. Unszolásukra hamarosan bemerészkedett a vízbe a fürdőruhás Thomas, aki eleinte fázósan felugrott minden szelíd hullámnál, de aztán hagyta, hogy magába ölelje a víz.

A végeérhetetlen késő délutánokon néhány órát a zenepavilonnál töltöttek, vagy Ida felolvasott Thomasnak a szálloda mögötti fák alatt, alkonyatkor pedig kiültek a töltés végébe, és zsebkendővel integettek az arra járó hajóknak. Aztán eljött a vacsoraidő, és később a fiú gyakran fölment anyja szobájába, nézte, ahogy készülődik, hogy lemenjen a szálloda üvegezett verandáján berendezett étkezőbe, és míg a fia lefekszik, a férjével megvacsorázzon a Hamburgból, de néha Angliából, sőt akár Oroszországból érkezett családok körében.

Az esős napokon, amikor a nyugati szél visszafelé sodorta a tengert, Thomas odaült a szállodahall pianínójához. Az megkopott már, hiszen sok keringőt játszottak rajta, a fiú nem tudott olyan gazdag hangszíneket előcsalogatni belőle, amilyeneket az otthoni hangversenyzongora kínált, de tudta, vicces, tompa, gurgulázó hangzása hiányozni fog neki, ha véget ér a vakáció.

Azon az utolsó nyáron apja néhány nap után visszament Lübeckbe azzal az ürüggyel, hogy valami sürgős munkája van. De amikor ismét megjelent, már nem reggelizett együtt velük, akármilyen szép volt az idő, hanem a szalonban maradt, és egy takaróba burkolózva olvasott, mintha beteg volna. Sehová nem kísérte el őket, ezért úgy folytatták a nyaralást, mintha még mindig távol lenne.

Csak amikor egy este Thomas az anyját kereste, és végül az apja szobájában talált rá, akkor volt kénytelen észrevenni az apját, aki az ágyban feküdt, és nyitott szájjal bámulta a mennyezetet.

– Szegény drágámat nagyon kimerítette a munka – jelentette ki Julia. – Ez a vakáció majd jót tesz neki.

Másnap anyja és Ida ragaszkodott a szokott napirendhez, egy szóval sem említették, hogy a szenátor ágyban maradt. Amikor Thomas megkérdezte, az apja beteg-e, az anyja emlékeztette, hogy a szenátor néhány hónappal azelőtt kisebb hólyagműtéten esett át.

– Még lábadozik – mondta. – Nemsokára futva megy be a vízbe.

Furcsa, gondolta Thomas, nem is nagyon emlékszik, hogy az apja korábban úszott volna a tengerben vagy kifeküdt volna a partra. Csak arra emlékezett, hogy a szenátor újságot olvas egy nyugágyban a verandán, keze ügyében az asztalon orosz cigarettájával, vagy a felesége szobája előtt várakozik, amíg Julia álmatagon jön-megy odabent.

Egy napon a partról hazamenet az anyja megkérte, hogy menjen be az apjához, és esetleg olvasson fel neki, ha azt szeretné. Thomas tiltakozott, a zenekart szeretné hallgatni, mondta, de Julia ellentmondást nem tűrően közölte, hogy az apja várja.

Fönt a szobában az apja az ágyban ült, nyakában frissen mosott fehér kendővel, éppen borotválta a borbély. Biccentett Thomasnak, és intett, hogy üljön le az ablak melletti székbe. A fiú talált egy lapjaival lefelé heverő nyitott könyvet, és belelapozott. Heinrich olvas ilyen könyveket, gondolta. Remélhetőleg nem ebből akar felolvastatni magának az apja.

Elmerülten bámulta a borbély lassú, bonyolult mozdulatait, ahogy az apját borotválja, előbb széles ívben pásztázva a nyitott borotvával, aztán apró mozdulatokkal. Amikor a fél arccal végzett, hátralépett, hogy szemügyre vegye a művét, aztán hozzálátott, hogy egy kis ollóval levágja az apró szőrszálakat az orr és a felsőajak mellett. Az apja meredten bámult maga elé.

Aztán a borbély ismét munkához látott, leszedte a többi habot. Amikor végzett, elővett egy üveg kölnit, és bőségesen tett belőle az összerezzenő beteg arcára, aztán elégedetten összecsapta a kezét.

– Emellett elbújhatnak a lübecki borbélyok – vette le és hajtogatta össze a fehér kendőt. – Özönleni fognak az emberek Travemündébe a remek borotválásért.

Thomas apja lefeküdt. Tökéletesen vasalt csíkos pizsamában. A fiú látta, hogy lábkörmeit gondosan levágták, csak a bal láb kisujján nem, ahol a köröm mintha rágörbült volna az ujjra. Bárcsak lenne egy ollója, akkor megpróbálhatná rendesen levágni, gondolta. Aztán rájött, milyen képtelen ötlet ez. Az apja biztos nem hagyná, hogy ő vágja le a lábkörmeit.

Még mindig a kezében volt a könyv. Ha nem teszi félre gyorsan, még meglátja az apja, és megkéri, hogy olvasson belőle, vagy esetleg kérdez valamit róla.

A szenátor nemsokára lehunyta a szemét, és mintha elaludt volna, de hamarosan megint kinyitotta, és üres tekintettel meredt a szemközti falra. Thomasnak megfordult a fejében, hogy most talán a hajókról kellene érdeklődnie, arról, hogy melyiknek az érkezése várható és melyik indulásra kész. Aztán ha az apja beszédes lesz, esetleg tudakozódhatna a gabona áringadozása felől. Vagy szóba hozhatná Poroszországot, így az apja panaszkodhatna a porosz tisztségviselőkre, elmondhatná, milyen kellemetlen modorúak, és milyen csúnyán esznek még azok is, akik állítólag jó családból származnak.

Megint az apjára pillantott, látta, hogy alszik. Hamarosan horkolni kezdett. Most leteheti a könyvet az éjjeliszekrényre, gondolta Thomas. Felállt, és az ágyhoz lépett. Az apja arca sápadt és sima volt a borotválás után.

Nem tudta, meddig kell maradnia. Szerette volna, ha bejönne valaki a szállodai személyzetből, hogy friss vizet vagy friss törülközőket hozzon, de sejtette, hogy ezt már elintézték. Az anyjára nem számított. Tudta, azért küldte be a fiát a szobába, mert pihenni akar a szálloda kertjében, esetleg visszamenni a strandra Idával és a lányokkal vagy Viktorral és a szolgálóval. Ha ő most kiteszi a lábát ebből a szobából, arról értesülni fog, gondolta Thomas.

Megkerülte az ágyat, megérintette a frissen mosott ágyneműt, de félt, hogy felzavarja a beteget, így hátralépett.

Amikor az apja felkiáltott, olyan különös volt a hangja, hogy Thomas egy pillanatig azt hitte, valaki más van a szobában. De aztán már szavakat kiabált, és Thomas ráismert a hangjára, bár a szavainak nem volt semmi értelmük. Az apja felült az ágyban, kezét a hasára szorította. Erőlködve kikászálódott az ágyból, lelépett a padlóra, de azonnal erőtlenül visszaroskadt az ágyra.

Thomas először riadtan hátrahőkölt, de amikor az apja nyöszörögve, csukott szemmel visszahanyatlott, kezét még mindig a hasára szorítva, közelebb ment hozzá, és megkérdezte, ne keresse-e meg anyját.

– Semmit – mondta az apja.

– Tessék? Menjek anyáért?

– Semmit – ismételte meg az apja. Kinyitotta a szemét, és Thomasra nézett, arca grimaszra rándult. – Nem tudsz te semmit – mondta.

Thomas kirohant a szobából. Futott le a lépcsőn, aztán amikor észrevette, hogy egy emelettel túlszaladt, fölsietett a hallba, és szólt a portásnak, aki hívta az igazgatót. Amíg azt magyarázta nekik, hogy mi történt, megjelent az anyja Idával.

Követte őket a szobába, ahol azt látták, hogy az apja békésen alszik az ágyában.

Anyja felsóhajtott, és csendesen elnézést kért a nagy hűhóért. Thomas tudta, hiába próbálná elmagyarázni neki, mit látott.

Amikor visszamentek Lübeckbe, az apja tovább gyengült, de csak októberben halt meg.

Thomas hallotta, amikor Elisabeth néni arról panaszkodik, hogy amikor a szenátor a halálos ágyán feküdt, félbeszakította a pap szent szavait egy határozott „Ámennel”.

– Sose figyelt oda senkire – mondta –, de azt hittem, a papot azért végighallgatja.

Apjuk életének utolsó napjaiban úgy tűnt, Heinrich tudja, hogyan viselkedjen az anyjával, de Thomasnak fogalma sem volt, mit mondhatna neki. Mindig nagyon szorosan ölelte magához, és ő úgy érezte, megbántja azzal, ha szabadulni próbál.

Egyszer megütötte a fülét, hogy Elisabeth néni apjuk végrendeletéről sugdolózik egyik unokatestvérükkel, és közönyösen továbbment, de aztán visszalopózott, és azt hallotta tőle, hogy nem lehet mindent rábízni Juliára.

– Azok a fiúk meg! – folytatta. – Az a két fiú! Hát, ennek a családnak befellegzett. Tudom, ezután majd kinevetnek az utcán éppen azok, akik eddig fejet hajtottak előttünk.

Folytatta volna, de a kuzin oldalba bökte, mert észrevette, hogy Thomas hallja őket.

– Eridj, Thomas, nézd meg, rendesen felöltöztek-e a húgaid – nézett a fiúra Elisabeth néni. – Láttam, Carla cipője egyáltalán nem illik az alkalomhoz.

A temetésen Julia Mann halvány mosollyal fogadta a részvétnyilvánításokat, de nem bátorított senkit, hogy mást is mondjon. Visszavonult a saját világába, a lányait ott tartotta maga mellett, és hagyta, hogy a fiai képviseljék a családot, ha valamelyik részvétnyilvánító beszélgetni akarna velük.

– Nem tudnátok távol tartani tőlem ezeket az embereket? – kérdezte a fiúktól. – Ha megkérdezik, mit tehetnek értem, nem szólhatnátok nekik, hogy ne nézzenek rám ilyen bánatosan?

Thomas még soha nem látta őt ilyen sejtelmesen idegennek és titokzatosnak.

Egy nappal a temetés után, amikor mind az öt gyereke ott volt a szalonban, Julia azt látta, hogy sógornője, Elisabeth Heinrich segítségével áthelyezi a kanapét meg az egyik fotelt.

– Elisabeth, ne nyúlj a bútorokhoz – szólt rá. – Heinrich, tedd vissza a kanapét oda, ahol volt.

– Julia, szerintem a kanapénak a fal mellett van a helye. Most túl sok az asztal körülötte. Nálad mindig túl sok a bútor. Anyám mindig azt mondta…

– Ne nyúlj a bútorokhoz! – vágott a szavába Julia.

Elisabeth emelt fővel a kandallóhoz vonult, és úgy állt ott, mint egy sebzett drámai hősnő.

Amikor Thomas látta, hogy Heinrich a bíróságra készül, mert elkíséri anyját a végrendelet felolvasására, nem értette, ő miért nem mehet velük. De anyja a gondolataiba merült, így jobbnak látta, ha csöndben marad.

– Mindig utáltam, ha így közszemlére tesznek. Micsoda barbár szokás ez a nyilvános végrendelet-felolvasás. Egész Lübeck megismeri az üzleti ügyeinket. És Heinrich, kedves lenne tőled, ha szíveskednél megakadályozni, hogy Elisabeth belém karoljon, amikor távozunk a bíróságról. És ha azt tervezik, hogy nyilvánosan elégetnek a főtéren, mondd meg nekik, hogy háromkor ráérek.

Vajon ki vezeti most majd az üzletet, töprengett Thomas. Apja talán kijelölt néhány tekintélyes embert, akik felügyelnek arra az egy-két írnokra, akik az ügyeket intézik, amíg a család el nem dönti, mit tegyen. A temetésen úgy érezte, figyelik, és úgy néznek rá, mint a másodszülött fiúra, akinek a vállára most majd súlyos felelősség nehezedik. Bement anyja szobájába, és megnézte magát a nagy állótükörben. Ha szigorúan kihúzta magát, könnyű volt elképzelnie, ahogy reggel megérkezik az irodába, és utasításokat ad a beosztottainak. De amikor hallotta, hogy az egyik húga hívja lentről, ellépett a tükörtől, és máris kisebbnek érezte magát.

A lépcső tetejéről hallotta, hogy Heinrich és az anyja megjött.

– Megváltoztatta a végrendeletét, hogy tudtára adja az egész világnak, mit gondol rólunk – mondta Julia. – És ott voltak mind a jó lübeckiek. Mivel már nincs boszorkányégetés, most nyilvánosan megalázzák az özvegyeket.

Thomas lement a hallba; látta, milyen sápadt Heinrich. Amikor elkapta bátyja tekintetét, rájött, hogy valami nagyon rossz és váratlan történt.

– Vidd be Tommyt a szalonba, és csukd be az ajtót – mondta Julia –, aztán mondd el neki, mi történt velünk. Most legszívesebben zongoráznék, de akkor megszólnának a szomszédok. Hát inkább visszavonulok a szobámba. Azt akarom, hogy ennek a végrendeletnek a részleteit soha többé ne hozza szóba előttem senki. Ha Elisabeth nénétek ide mer jönni, mondjátok neki, hogy gyászolok.

Amikor becsukták maguk mögött az ajtót, Heinrich és Thomas hozzálátott, hogy elolvassa a végrendelet másolatát, amelyet Heinrich elhozott a bíróságról.

Látta, hogy három hónappal azelőttre keltezték. Azzal kezdődött, hogy gyámot jelöltek ki a Mann gyerekek jövőjének irányítására. Ezt követően a szenátor világossá tette, milyen lesújtó véleménye van mindegyikükről.

„Amennyire lehet – írta –, szembe kell szegülni legidősebb fiam írói hajlamaival. Véleményem szerint hiányzik belőle az ehhez a pályához szükséges műveltség és tudás. Hajlama képzelgésen, fegyelmezetlenségen és mások figyelmen kívül hagyásán alapul, amely valószínűleg felületességéből ered.”

Heinrich ezt kétszer olvasta föl, hahotázva.

– És most figyelj – folytatta. – Ez rólad szól. „Másodszülött fiam jóindulatú, és eleget tesz majd valamilyen gyakorlati foglalkozás kívánalmainak. Számítok arra, hogy anyjának támasza lesz.” Tehát te és anyád. És te majd alkalmazkodsz! És ki hitte volna, hogy jóindulatú vagy? Ez is egy újabb álcád.

Bátyja felolvasta neki apja figyelmeztetését Lula szenvedélyes természetére, és feltételezését, hogy Thomas mellett Carla lehet a megnyugtató elem a családban. A csecsemő Viktorról ezt írta a szenátor: „A kései gyermekek gyakran páratlanul kedvezően fejlődnek. Ennek a gyermeknek jó szeme van.”

– Lesz még rosszabb is. Ezt hallgasd!

Harsányan, fellengzősen olvasott.

– „Feleségemnek mindegyik gyermekkel szigorúan kell bánnia, nem engedheti szabadjára egyiket sem. Ha kétségei támadnak, olvassa el a Lear királyt.” Tudtam, hogy az apám kicsinyes – jegyezte meg Heinrich –, de azt nem sejtettem, hogy bosszúszomjas is.

Aztán szigorú, hivatalos hangon közölte öccsével apjuk végrendeletének rendelkezéseit. A szenátor azt az utasítást adta, hogy a családi céget haladéktalanul el kell adni, és a házakat is. Julia örökölt mindent, de az apjuk kijelölte a lübecki közélet két legfontoskodóbb emberét, akiket a felesége soha nem méltatott a figyelmére, hogy pénzügyekben ők döntsenek helyette. Kinevezett a szenátor két gyámot is, akiknek a gyerekek nevelésére kellett felügyelniük. A végrendelet továbbá kikötötte, hogy Juliának évente négyszer be kell számolnia a gyermekek előmeneteléről a keskeny ajkú August Leverkühn bírónak.

Amikor Elisabeth néni legközelebb látogatóba jött, nem kínálták hellyel.

– Te tudtál a férjem végrendeletéről? – kérdezte tőle Julia.

– Velem nem beszélte meg – mondta Elisabeth.

– Én nem ezt kérdeztem. Tudtál róla?

– Julia, ne a gyerekek előtt!

– Van valami, amit mindig meg akartam mondani neked – folytatta Julia –, és most, hogy már szabad vagyok, meg is mondhatom. Méghozzá a gyerekek előtt. Soha nem kedveltelek. Kár, hogy anyád már nem él, mert neki is ezt mondanám.

Heinrich le akarta állítani, de Julia leintette.

– A szenátor ezzel a végrendelettel meg akart alázni engem.

– Nem tudtad volna magad vezetni az üzletet – mondta Elisabeth.

– Én dönthettem volna róla. A fiaimmal.

A lübecki polgárok szemében, akikkel Julia kötekedett vagy tréfálkozott az összejöveteleken férje házában, az olyan férfiak szemében, mint Herr Kellinghusen vagy Herr Cadovius, az olyan nők szemében, mint a fiatal Frau Stavenhitter vagy Frau Mackenthun, vagy az olyanokéban, akik minden lépését figyelték, és nem tetszett nekik, amit láttak, mint Frau Overbeck és a lánya, megátalkodottabbnak már nem is tűnhetett volna Julia röviddel a végrendelet után nyilvánosságra hozott elhatározása, hogy három fiatalabb gyermekével Münchenbe költözik, és ott telepedik le, Thomast hátrahagyja, hogy befejezze az utolsó tanévet, és addig Timpe doktor házába költözteti, Heinrichet pedig arra bátorítja, hogy utazzon, és igyekezzen beilleszkedni az irodalmi világba.

Ha Mann szenátor özvegye úgy dönt, hogy Lüneburgba vagy Hamburgba költözik, azt a jó lübeckiek talán csak megbízhatatlansága jelének tekintették volna, de Thomas tudta, hogy akkoriban ezeknek a Hanza-szövetségi polgároknak München a délvidéket jelentette, márpedig ők idegenkedtek a déltől, és nem bíztak benne. Az a város katolikus volt, és bohém. Híján a szilárd erényeknek. Csak addig tartózkodtak ott, ameddig feltétlenül szükséges volt.

Lübeck figyelme most az anyjára irányult, különösen amikor Elisabeth néni bizalmasan elárulta az embereknek, milyen goromba volt vele Julia, és mennyire beszennyezte az ő édesanyja emlékét.

Az ő világukban egy ideig csak arról folyt a szó, hogy milyen zabolátlanságról árulkodik a szenátor özvegyének viselkedése és minden oktalan terve. Az senkinek sem jutott eszébe, még Heinrichnek sem, mennyire fáj Thomasnak, hogy nem ő örökölte a családi céget, még ha nagykorúságáig mások felügyelete alatt állt volna is.

Rá kellett döbbennie, hogy soha nem szánták neki azt, amiről álmaiban néha azt hitte, az övé lesz. Igaz, a családi cég vezetése csak egy volt a jövőjéről alkotott sokféle elképzelése közül, de haragudott az apjára a döntésében rejlő feltételezésért. Rosszulesett neki, hogy az apja átlátott az ábrándjain, de azt nem vette észre, fia gyakran milyen valóságosnak érezte ezeket. Bárcsak lett volna alkalma annyi bizonyítékkal szolgálni erre, hogy az apja bőkezűbb legyen a végrendeletében.

De a szenátor inkább végzett a családdal. Mivel neki már nem sok volt hátra, hozzálátott, hogy megmételyezze mások életét. Thomas szűnni nem akaró, mardosó szomorúsággal látta be, hogy hiábavalónak bizonyul a Mannok minden fáradozása Lübeckben. Az ő családjának lejárt az ideje.

Akárhová mennek a világban, a lübecki Mannokra soha többé nem fognak úgy nézni, ahogy akkor néztek rájuk, amikor a szenátor még élt. Ez Heinrichet vagy a húgait láthatóan nem érdekelte, de még az anyjukat sem; nekik gyakorlatiasabb gondjaik voltak. Thomas tudta, Elisabeth nénje is úgy érzi, hogy a család helyzete jóvátehetetlenül megrendült, de ezt vele aligha beszélhette meg. Ezzel a felismeréssel magára maradt. A családot gyökerestül kitépték Lübeckből. Akárhová mennek, többé nem lesznek fontos emberek.