Tartalomjegyzék

Egy

Kettő

Három

Négy

Öt

Hat

Hét

Nyolc

Kilenc

Tíz

Tizenegy

Tizenkettő

Tizenhárom

Tizennégy

Tizenöt

Tizenhat

Tizenhét

Tizennyolc

Tizenkilenc

Köszönetnyilvánítás

Ashley Carrigan

Sebzett vad

Ashley Carrigan: Sebzett vad

©Ashley Carrigan

Szerkesztetés/korrektúra: Sebők Balázs

Borítóterv: Szabó Enikő

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/ashley.carrigan.3

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2022.

epub ISBN: 9786156454294

mobi ISBN: 9786156454300

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Egy

A vihar olyan erővel dühöngött, hogy a villámlások nappali világosságot robbantottak fel a fekete éjszakában. Egyszerre volt félelmetes és gyönyörű a természet haragja.

A lezúduló esőcseppek az ablaküvegeknek csapódtak, susogó hanggal töltve meg az egész házat. Ott doboltak a tetőn és hallani lehetett, ahogy az ereszcsatornából lezúdul és tovaszáguld a sok víz. Az égdörgés mély, elnyújtott szólamokkal dübörgött a környék felett. A szél nekirohant a házfalaknak újra és újra azt a hatást keltve, mintha képes lenne betörni az ajtót és az ablakokat.

Mesmira ki- és becsúszkált az alvásba, de az égzengés folyton az éberségbe rántotta. Nyakig felhúzta magán a takarót és fejben számolta a villámlás utáni dörgéseket, vajon mennyire távolodik a vihar. Már egy ideje tudta, hogy megint elment az áram a házban, mert az ébresztőóra kijelzője nem világított. Még jó, hogy szombat volt és nem kellett korán kelnie. Az ébresztő nélkül magától halálbiztosan elaludna. Ilyenkor mindig arra gondolt, hogy be kell szereznie egy hagyományos vekkert, aztán kivétel nélkül el is felejtette.

A koromsötét szoba plafonjára meredt és a függönyön beszüremlő hullámzó árnyjátékot nézte. Összeszorította a fogait az újabb csattanástól. Éppen visszasüllyedt az alvásba, amikor egy új zaj felébresztette. Ez nem a vihar volt, mert a hang a házon belülről jött. Úgy ült fel az ágyban, mintha rugó volna a gerincében és fülelt a sötétben. Biztos, hogy nem álmodta, hiszen még össze is rándult, úgy riadt fel a zajra. Az eső rendíthetetlenül csapkodta az ablakot, mintha ezernyi gyöngykavics ütődne az üveghez. Fel kell kelnie és lemenni a földszintre. Muszáj!

Már hat hónapja lakott ebben a házban. Egy internetes ingatlankereső oldalon akadt rá az apró birtok fotójára. A sok keresés után végre úgy érezte, igen, ez lesz az, ami neki kell. Egy hely, ami elég távolságra esik mindentől és menedéket nyújt neki. Csak arra vágyott, hogy elbújhasson a világ elől. Nem akarta, hogy a firkászok és a pletykalapok fotósai rátaláljanak, és a történteken csemegézzenek. Elsősorban egy bizonyos személy elől akart eltűnni, hogy ne érhessen el utána a keze.

Crofton Side az ország északi részén terült el, nem messze a skót határtól. A város nem volt egy metropolisz, de kiváló életteret nyújtott és össze sem lehetett hasonlítani a túlzsúfolt, meggyengült közbiztonságú Londonnal. A kis birtok és a ház negyven perc autókázásra volt a várostól, viszont a környezet bőségesen kárpótolta az apró kis nehézségért. A külváros után pompás zöldterületek, lankák és erdős részek váltogatták egymást. A partvonal mentén meredek sziklák húzódtak, alattuk pedig a szürkészöld víztömeg ringott. A levegő szédítően tiszta volt és friss a sok harsogóan zöld növénytől, a tenger felől fújó széltől.

Számára új élet kezdődött Crofton Side-ban. Nem akart hátranézni, csakis előre. Lassan már tizenhat hónap telt el, mióta eljött Al Jannah-ból. Tizenhat hónapja nem volt Sayid felesége. Az álom véget ért. A válás olyan szélsebesen és egyszerűen zajlott le, hogy nem is kívánhatott volna jobbat. Tudta, ezért elsősorban Sayid tett meg mindent, az ő mindenhova elérő hatalma gyorsította meg az eljárás lefolyását.

Miután elhagyta a férje birodalmát, hazatért a régi otthonába, de nem volt ott maradása. Rosszul érezte magát és félelmetes sebességgel süllyedt el az önsajnálat posványában. A szülei és a barátai pusztán jóakaratból porcelánként kezelték, óvni akarták minden negatív ingertől és ez egy idő után már zavaróvá vált. Bezzeg a paparazzik és a kíváncsi riporterek nem finomkodtak, ha a magánéletét célzó kérdésekről volt szó. Megszületett benne a vágy, hogy eltűnjön a színről. Addig kutatott, míg rátalált erre a házra és egy határozott döntéssel kibérelte. A londoni házát eladta, felpakolta a cuccait és maga mögött hagyott mindent.

Nem a vakmerőség vitte előre ezen az úton, hiszen ahhoz nem volt elég bátor. A kétségbeesés hajtotta, mert túl akarta élni a benne égő fájdalmat, ami felzabálta belülről. A házassága, a reményei, a boldogsága és mindene odalett. A szerelem elvesztése kiégette a szívét és összetörte a lelkét. Mintha ez az egész önmagában nem lett volna elég gyötrelem, ráadásként az írás sem ment. Az egyetlen biztos menekülési útja, amiben máskor kapaszkodót talált és gyógyír lehetett volna a veszteségeire, már nem működött. Képtelen volt lecsendesíteni a gondolatait, így aztán kényszerűségből szünetelt az alkotás. Dina, a kiadójának vezetője már attól is kiakadt, hogy ő az isten háta mögé költözött, aztán szembesülnie kellett vele, hogy nincs új kézirat.

Mesmira félretette a házáért kapott összeget és munka után nézett Crofton Side-ban. Meglepetésére viszonylag gyorsan talált állást egy helyi klinikán, ahová gazdasági asszisztenst kerestek. Így visszatérhetett a régi foglalkozásához, a számlákhoz, utalásokhoz és az unalmas, kiszámítható könyvelés rutinjához. Szüksége volt valami stabil pontra az új életében, és ez a munka alkalmasnak ígérkezett.

Sayid ugyan minden hónapban járadékot utalt neki, de esze ágában sem volt ahhoz a pénzhez nyúlni. El akart vágni minden szálat, ami még hozzákötötte. Örökre.

A zaj odalent megismétlődött. Mi az ördög lehet?

Kibújt a takaró alól, felvette a papucsát és az éjjeliszekrény fiókjából kikotorta a zseblámpát. Fel volt készülve az áramkimaradások miatt, ezért tartott a közelében elemlámpát. Hang nélkül osont ki az előtérbe, ott egy pillanatra megtorpant és hallgatózott. Megint hallott valamit. Vagy mégsem? Csak a szél?

Vissza kéne mennie a telefonjáért és hívni a zsarukat. Bosszúsan ismerte fel a helyzetet, hogy mikorra a rendőrök odaérnek, ő már rég bajban lehet, ha tényleg van itt valaki.

Ahogy a lépcsőkorláton áthajolt, észrevette a keskeny fénycsíkot a padlón, ami a konyhaajtó alatt szűrődött ki. Meghűlt benne a vér. Tényleg van ott valaki!

A lépcsőlejáró falán megakadt a szeme a régi puskán. A házhoz járt, a dekoráció része volt. Halvány fogalma sem volt róla, meg van-e töltve. Nyilván nem volt. Ez viszont kívülről nem látszott és akár hatásos fenyegetésnek is beválhatott.

Átjárta a forró pánik a gyomrától egészen a feje búbjáig. Sok mindenre felkészült elméletben az új vidékies élettel kapcsolatban, de arra nem, hogy egy szál magában betörőt fogjon az éjszaka közepén. Mi van, ha nem is egyedül van? Itt aztán nincs szomszéd, aki átrohan a zajra és a segítségére siet.

Leoltotta a zseblámpát, nehogy elárulja a fény. Próbálta együtt fogni a puskával és lejjebb lépkedett a lépcsőn, lesz, ami lesz. Ha kell, ő lőni fog. A konyhaajtóhoz lopakodott. Ekkor már tisztán hallotta, hogy odabent motoszkál valaki. Ez szép! – gondolta. Ki az a hülye, aki betör valahová és a konyhában kezdi a kutatást? Talán éhes?

Erőt vett magán és berúgta a résnyire nyitott ajtót. Egyik kezével felkattintotta a zseblámpát, másikban a puskát tartotta.

Az alak az asztal túlsó oldalán állt és a konyhapulton matatott, amikor ő rárontott, mint egy western hős. Az egy szál gyertya és az ugrándozó zseblámpa fényénél csak egy magas alak látszott, amint feléje perdül. Megkezdett tábla csokoládé volt a kezében.

Mesmira szíve a torkában vágtatott.

– Ne mozduljon! – mondta fojtott hangon. – Fegyver van nálam.

A szeme lassan hozzászokott a fényviszonyokhoz. A férfi maga elé tartotta a kezét és az arcát védte a rávetülő éles lámpafénytől. Ettől a mozdulattól gyakorlatilag semmit sem lehetett látni belőle.

A hangja dühös volt.

– Megtenné, hogy nem világít a képembe?

Mesmira válaszként alaposan végigpásztázta a lámpával tetőtől talpig.

– Egy fenét! Fogja be! Tegye a kezeit a feje fölé, hogy lássam! És semmi trükközés! – parancsolta neki. A filmekben is valahogy így csinálják, nem?

A férfi lassan felemelte a karjait.

– Rendben, hölgyem.

Mesmira rájött, hogy nem tudja egyszerre a lámpát is és a puskát is használni. Egyikről le kell mondania. A zseblámpát letette a válla melletti polcra, így a fénykör még mindig egészen jól befogta a férfit.

Közelebb lépett, de most már biztosabban fogta a fegyvert.

– Ki maga? Hogy kerül ide? Hogyan jött be? – pattogtak belőle a kérdések idegességében.

A férfi hunyorogva nézte.

– Azt hiszem, itt valami félreértés van – mondta.

– Ne legyen pofátlan! – kiáltotta Mesmira.

– Próbálom elmagyarázni, mit keresek itt. Én meg azt nem értem, maga hogy kerül ide.

Mesmira válla megrándult.

– Tessék?!

A férfi intett a kezével, amelyikben még mindig a csokoládét fogta.

– Leeresztené a puskát?

– Nem, eszemben sincs! Hátráljon a falhoz! Indulás! – Mesmira mutatta a fegyvercsővel, hová gondolja.

A pasas engedelmeskedett, odalépett a falhoz és most már látszott az arca. Jóképű volt, magas, atlétikus termetű. Ha igazán akarná, könnyen legyűrhetné őt – gondolta Mesmira. Vizes haja kócosan gomolygott a fején és borosta sötétlett az állán meg a szája körül.

– Nem vagyok betörő – mondta.

– Hülyének néz? Éppen most kaptam rajta! – nevetett Mesmira hidegen.

– Hol a férje? Miért nem ő jött le a puskával? – kérdezte a fickó, majd megemelte az állát. – Vagyis egyedül van, ugye?

Mesmira feljebb emelte a fegyver tusát, beékelte a vállgödrébe.

– Ha egyedül is vagyok, annál elszántabban húzom meg a ravaszt. Szóval, mi a fenét akar itt? Pénzem nincs, úgyhogy ezt elbaszta!

A férfi megrántotta a szája sarkát, aztán tetőtől talpig végigmérte a nőt a rövid kis pamut hálóingében, aminek az elején egy rajzolt egérpár vigyorgott.

– Hölgyem! Kulccsal jöttem be, ez az én házam. Fogalmam sincs, maga hogy kerül ide.

– Hazudik! – vágta rá a nő. – Itt én lakom.

A fickó beharapta az alsó ajkát, összehúzta a szemét és megrázta a fejét.

– Komolyan? Mióta?

– Hat hónapja – felelte Mesmira.

– Értem. Vannak nálam papírok. Ha engedné, megmutatnám. – A férfi egyik kezével hátranyúlt a farzsebéhez, mire Mesmira rászólt.

– Csak semmi sumák! Ha kés van magánál…

– Nincs. Maga is benyúlhat a zsebembe és kiveheti, ha akarja.

– Kösz, nem. Mutassa! – intett a nő.

A pasas előhúzta a zsebéből a kis kártyát és feléje mutatta. A jogosítványon volt kép és mindenféle adatok. Mesmira nem akart közelebb lépni.

– Nem látom ebben a sötétben – morogta.

– Közelebb menjek?

– Nem! Maradjon ott!

– Jason Wescott vagyok. Enyém ez a ház. Az én tulajdonom, ahogy a birtok is – magyarázta a fickó. – Az a puska pedig a nagyapámé volt. Jobb volna, ha letenné.

– Dehogy teszem! – Mesmira megrázta a fejét. – Nem értem. Én bérbe vettem ezt a házat. A közvetítő iroda adta ki nekem.

A férfi arcáról eltűnt a feszültség és egyszeriben leeresztette a kezeit.

– Maga az új bérlő? Bocsásson meg! Nem tudtam, hogy megint kiadták a házat. Hosszú ideig külföldön voltam, most tértem vissza. A viharban megálltam itt, gondoltam, reggelig meghúzom magam a házban, azután megyek tovább. Sejtelmem sem volt róla, hogy van itt valaki.

Mesmira még mindig bizonytalan volt.

– Kiadták a házat úgy, hogy maga itt lakik? Csalás áldozata vagyok?

– Nem, dehogy! Én nem itt lakom, hanem távolabb innen egy másik házban. Ha tudtam volna, hogy van itt bérlő, meg sem állok. Nem akartam ráijeszteni magára.

Mesmira leeresztette a puskát, majd némi habozás után a konyhaasztalra fektette. Dühös volt az egész helyzet miatt. A férfira, amiért a viharos éjszaka közepén ráhozta a frászt, magára, amiért ilyen kiszolgáltatott helyzetbe került.

A konyhaszekrényhez ment, elővett még két gyertyát, poharakba állította őket és meggyújtotta. Halványsárga fény töltötte meg a konyhát. Észrevette, hogy a férfi őt nézi és hirtelen szörnyen alulöltözöttnek érezte magát. Keresztbe fonta a karjait a mellkasa előtt.

– Most, hogy tisztáztuk a dolgot, akár indulhat is.

A férfi elmosolyodott, ami piszok jól állt neki. Mesmira megütközve nézte.

– Volna szíve kidobni ilyen időben az éjszaka közepén?

– Még mennyire, öregem! Én fizetek ezért a házért, a nyugalmamért, úgyhogy menjen szépen haza!

– Még nem is mondta meg a nevét.

Mesmira megrántotta a vállát.

– Nem tökmindegy? Szeretnék végre lefeküdni és aludni, magát pedig kívül tudni az ajtón.

– Engedje, hogy maradjak! – A férfi hirtelen felé indult, aztán ellépett mellette és kiment a sötét nappaliba. – Elalszom itt a kanapén, nem fogom zavarni. Reggel korán eltűnök egy szó nélkül. Tudja, ahogy egyes pasasok szokták – elnevette magát. – Olyan lesz, mint egy igazi egyéjszakás kaland. Mit szól hozzá?

Mesmira komoran figyelte.

– Haha! Nem tudom, milyen az. Sosem volt egyéjszakás pasim – dünnyögte.

A férfi megvonta a szemöldökét.

– Tényleg? Nem kell tartania tőlem, úriember vagyok.

– Na, persze. Mi más?

A férfi egyik kezével végigsimított a borostás állán, mint aki elfogadhatóbb ajánlaton töri a fejét.

– Jól van. Megértem, hogy nincs miért megbíznia bennem. Fogja a puskát, vegye magához azokat a konyhakéseket is, ha gondolja és úgy jobban érzi magát. Már csak néhány óra van vissza reggelig. Kérem, tűrjön meg addig.

Mesmira egyáltalán nem akart egy vadidegent tudni a házban, főleg nem ilyen körülmények között. Jó, hát nem egészen idegen, de neki mégis az. Felül kellett emelkednie az ellenérzésein, elvégre akárhogy is nézte, ez a pasas a ház tulajdonosa, vagyis tőle bérli az ingatlant. Ha már első találkozáskor összerúgják a port, ő mehet innen, amerre lát és ehhez nem volt sok kedve. Tele volt a topánkája a házkereséssel. Különben is, honnan akasztana le hirtelen egy másikat?

– Ennyire azért nem vagyok beszari. Tudnia kell, hogy nem szívesen teszem, de megengedem, hogy maradjon – felemelte a mutatóujját és a férfira bökött. – Ezt soha többé ne csinálja! Lesz szíves tiszteletben tartani a bérlői jogaimat!

A férfi két ujját a homlokához érintette laza tisztelgésként.

– Igenis, hölgyem!

Mesmira elfordult tőle és felfelé indult a lépcsőn, vitte magával a zseblámpát is. A lépcső felénél visszafordult.

– Egyébként a ház hagy némi kívánnivalót maga után. Azt ugye tudja? Nem ártott volna kipofozni, mielőtt kiadják.

A pasas felhúzta a szemöldökét, de nem szólt semmit, csak a tekintetével kísérte, míg ő felért az emeletre.

Mesmira lehuppant az ágyra és a csukott hálószobaajtóra lesett. Már biztos volt benne, hogy reggelig egy szemhunyást sem fog aludni és ezért nem első sorban a vihar a felelős.

Világos reggel ébredt fel. A vihar elvonult és őszi hűvösséget hagyott hátra. Gyorsan magára kapkodta a farmerjét és egy pulóvert, zoknit. Egy hajgumival összefogta a loboncát, hogy kicsit korrigálja a kinézetét. Lement a földszintre, hogy szembenézzen az éjszakai vendégével.

A nappali és a konyha azonban üres volt, a férfi szavához hűen lelépett.

Kettő

Hétfőn dolgozni indult az öreg Land Roverrel, amit sikerült alkalmi áron megvennie. Az itteni útviszonyokhoz a terepjáró volt a legalkalmasabb, különösen télen, ahogy tanácsolták neki a helyiek. Igaz, hogy a járgány jó feltűnő volt a piros színével, de szín ide vagy oda, kiválóan gyűrte le a kapaszkodókat.

Mesmira jóval lejjebb adta az életszínvonalat ahhoz képest, amilyen körülmények között az elmúlt éveket töltötte Sayid sheikájaként. Nem viselt méregdrága ruhákat, cipőket. Az összes ékszert otthagyta Al Jannah-ban, amiket a férjétől kapott. Nem akarta, hogy többé köze legyen hozzá, márpedig a vagyonokat érő drágakövekben volt valami örök érvényű, ami Sayidhoz kötötte volna. A hátközépig érő haját levágatta vállig érőre és újra eredeti hullámosan viselte. Többnyire farmerben járt, csak a munkahelyére kapta össze magát. Nem volt már a gazdag arab sejk elegáns felesége. Visszatért a régi önmagához. Volt ebben valami megnyugtató és békés stabilitás, amire igen nagy szüksége lett az utóbbi hónapokban.

Leállította a Rovert a klinika parkolójában és besietett az épületbe. A Szemészeti Klinika felkapott intézmény volt és nemcsak a városban, de az ország különböző pontjairól is jöttek a páciensek. Mindenféle látásjavító műtéteket végeztek a legmodernebb eljárásokkal és eszközökkel. A klinika vezetője volt az igazi szakmai zseni, aki a legkiválóbb orvosokkal vette körbe magát. Állítólag miatta jött a betegek többsége erre a klinikára.

Mesmira a munkájából kifolyólag nem érintkezett a páciensekkel, ő a háttércsapat része volt. A cégvezetővel sem akadt még dolga, mert a gazdasági vezető vette fel.

Ahogy belépett, a recepciós lány rámosolygott, ő pedig intett neki, aztán lendületesen továbbment az üvegajtón át végig a folyosón. A vezetőség titkárnője, Sylvia már az asztala mögött szorgoskodott. Dossziékat rakott egymásra és felkapta a csörgő telefont.

Mesmira odabiccentett neki, ahogy elhaladt előtte. Ők ketten kezdték egészen jól megérteni egymást. Sylvia mindenben a segítségére volt és a kedvessége nagyon szimpatikussá tette. Mesmira sosem értette, hogyan képes ez a nő egyszerre tíz felé koncentrálni és mégis mindent időre elkészíteni. A főnöke örülhetett egy ilyen kincset érő asszisztensnek.

Valahogy mindenki kapkodónak tűnt ezen a reggelen. Nem ácsorgott senki a kávéautomatánál, hogy a hétvégéről csevegjen. Mesmira bement az irodába, amin egy másik kolléganőjével, Emilyvel osztozott. Levette a dzsekijét és bekapcsolta a számítógépet.

Emily berobogott az irodába és becsukta az üvegajtót. Tizennégy évvel volt idősebb Mesmiránál és legalább ugyanennyi kilóval több. A sok ülőmunkától elkényelmesedett és ez az alakján is meglátszott. Imádott nasizni és úgy általában minden finom falatot, ami jobb kedvre derítette. Jó kedélyű nő volt, tele energiával.

Megperdült és izgatottan lerakta a papírhalmazt az asztalára.

– Ma félórával korábban kezdik az értekezletet. Sietnünk kell az összesítéssel.

Mesmira máris beizzította a programot és lekérte a szükséges adatok listáit. Mindig így kezdték a hetet. Ha hétfő, akkor értekezlet, ahol az egész heti tervet és menetrendet egyeztették.

– Mi ez a nagy sietség? – kérdezte és már ki is nyomtatta a dokumentumokat.

– Megjött a macska – felelte Emily és összeszedte a saját kimutatásait.

Az értekezletet még az első időpontra érkező betegek előtt szokták lezavarni. Minden nagyon olajozottan működött az egész klinikán, mindenki pontosan tudta a dolgát. A műtétek súlyos összegekbe kerültek, cserébe a páciensek profi ellátásban részesültek. Szinte vendégnek érezhették magukat és elégedetten távoztak.

A tárgyalóteremben mindenki elfoglalta a szokásos helyét. Mesmira leült Emily mellé, a kimutatások egyik példányát átnyújtotta Sylviának, ahogy máskor is. A gazdasági vezető, Colin nem volt jelen, mert egy heveny vakbélgyulladás műtétje után otthon lábadozott.

Magas férfi lépett a terembe és a Sylvia melletti üres székhez helyezkedett. Mesmira szeme kikerekedett és elfelejtett levegőt venni. Bár nem pont ilyen fényviszonyok között látta, de felismerte. Semmi kétség, ez a fickó állt a konyhájában szombaton éjjel és ő puskát fogott rá.

– Baszki! – nyögte nagyon halkan.

A férfi a harmincas évei közepén járhatott. Egyenesen ránézett és magáénak tudhatta az élményt, ahogyan ő elvörösödött. Most nem volt ázott és zilált. Sötétszőke dús haja hullámot vetett a homloka felett és egészen világosabb szálak vegyültek bele, ahol kiszívta a nyári nap. Égkék szeme vidáman meredt Mesmirára. Feltűnően jóképű volt, mint egy farmermárkamodell. A haja árnyalatával egyező színű borosta keretezte az állát és szép vonalú száját.

– Jó reggelt mindenkinek! – mondta kicsit nazális, kellemes hangján.

A többiek mormogva viszonozták a köszöntést, miközben a pasas leült. Kigombolta szürke zakóját, hogy kényelmesen előrehajolhasson a széken.

– Mielőtt elkezdjük, kérek egy percet – mondta udvariasan, mintha itt bármire is engedélyt kellene kérnie. – Miss Hampton! Szeretném üdvözölni a csapatunkban! Ugyan ön már hónapok óta itt dolgozik, de nekem új az élmény. Remélem, jól érzi magát közöttünk.

Mesmira szóra nyitotta a száját, majd becsukta. Tátogásnál többet nem igazán tudott tenni. A férfi szeme megtelt mosollyal, ami azt jelezte, nagyon is tetszik neki az ő zavara. Végül Mesmira biccentett, hogy köszöni, aztán elkapta róla a tekintetét és az előtte heverő papírokra meredt. Meglehetősen kínosan érezte magát.

Elkezdődött a megbeszélés. Sorban mindenki előadta a területét érintő témákat és kérdéseket. Mesmira időt nyert, míg rájuk kerül a sor. Hogy is nem rakta össze magában ezt a dolgot? Jason Wescott. Hiszen már látta ezt a nevet a rendelő ajtaján. Miért nem emlékezett rá? Igazából alig figyelt oda a vihar éjszakáján, milyen nevet mond a pasas. Most meg kiderül, hogy ő ennek az egész kócerájnak a vezető orvosa. A szakmai zseni, akire ő puskát fogott. Jesszus Mariska! Lehetne ez még banálisabb? Bárhogyan is, de kénytelen lesz elnézést kérni.

Figyelte Wescott gesztusait, miközben magyarázott a társaságnak, a testbeszédét, és azt a következtetést vonta le, hogy nagyon is rátermett erre a szerepkörre. Magabiztos, határozott és nyitott volt. Úgy tűnt, a munkatársai kedvelik és bátran tesznek fel kérdéseket neki.

Tudta, hogy Wescott olykor feléje pillant, de ő kikerülte a tekintetét. Azután rá és Emilyre került a sor. Ismertették a száraz számadatokat a költségek alakulásáról, a bevételről. Többnyire Emily beszélt és Mesmira nem bánta, hogy nem neki kell szerepelnie. Valósággal fellélegzett, amikor véget ért az értekezlet. Mindenki indult a dolgára, az orvosok elsőként, hiszen érkeztek az első betegek a rendelésre.

Mesmira és Emily is kifelé tartottak a teremből, amikor Wescott utánuk szólt.

– Miss Hampton! Kérem, jöjjön az irodámba!

Mesmira számított ilyesmire. Faarccal bólintott és követte a férfit. Sylvia, a titkárnő mellette ment és barátságosan rákacsintott.

A főnöki iroda folyosó felőli fala üvegből volt, ahogy a legtöbbé az épületben. Wescott udvariasan maga elé engedte Mesmirát, majd becsukta mögötte az ajtót.

– Foglaljon helyet! – intett az íróasztala előtti székre.

Mesmira leült, a férfi pedig vele szemközt a nagy forgószékébe telepedett.

– Látja, igazat mondtam magamról. Ma reggelig fogalmam sem volt róla, hogy maga itt dolgozik a klinikán – kezdte a férfi.

– Sajnálom, ha eltúloztam a fellépésemet azzal a puskával! Elnézését kérem, Mr. Wescott! Tényleg azt hittem, hogy betörő.

– Nem hibáztatom, Miss Hampton. Az egész egy félreértés volt. Anyám intézi a ház dolgait, a bérbeadást, amikor nem tartózkodom itthon. Tekintsük lezártnak ezt az ügyet!

– Benne vagyok – engedett el egy mosolyt.

A férfi az arcát figyelte. A szemében folyton ott bujkált a mosoly. Nyilván tetszett neki, hogy most ő van pozícióban.

– Sylviától hallottam, hogy Londonból költözött ide és azt is, hogy ön író.

Mesmira elkomolyodott. Vajon mit mesélt még el róla Sylvia?

– Az itt és mostra koncentrálok. Nem kívánok a magántermészetű dolgaimról beszélni – mondta határozottan.

Wescott kiegyenesedett ültében.

– Értem. Váltsunk akkor néhány szót a munkáról! Amíg Colin nincs itt, szeretném, ha átvenné a feladatait megosztva Emilyvel. Nekem referáljon!

Mesmira kényszeredetten bólintott. Ezt tuti a puskáért kapom – gondolta.

– Én is kérnék valamit. Lehet? – hajolt kicsit előrébb a széken, aminek következtében közelebb kerültek egymáshoz az asztal felett és nagyon kedvesen elmosolyodott.

– Természetesen.

– Szeretném, ha nem lépne be a házba, amíg én bérlem. Vagy kérem a kulcsot, vagy lecseréltetem a zárat.

A férfi szeme elkerekedett és pár pillanatig nem volt ura az arckifejezésének. Meglepődött, aztán elnevette magát.

– Jól kezdődik a szomszédságunk.

Most Mesmira álla esett le.

– Miféle szomszédság?

– Nem mondta senki? A ház melletti nagybirtok a családunk főhadiszállása. Ott lakom. A külső út egyenesen odavezet hozzánk. A két ingatlan valójában egy és ugyanaz, csak meg lett osztva.

Mesmira tudta, hogy a szomszédos területen csodaszép régi ház bújik meg a liget mögött. Messziről már szemügyre vette és a birtokot is, de ennél többet nem tudott róla.

A férfi belenézett az asztalán heverő iratokba, aztán felpillantott egyenesen a nő szemébe.

– Itt az áll, hogy az elmúlt éveket külföldön töltötte. Megkérdezhetem, hol?

Mesmira ekkor vette észre, hogy az önéletrajzát böngészi.

– Van ennek valami köze az alkalmazásomhoz?

– Nincs, csak egy egyszerű érdeklődés.

– A Közel-Keleten éltem, Al Jannah-ban – felelte karcos hangon. Már nem volt kedve mosolyogni.

– Igazán? Izgalmasan hangzik. Mit csinál ott egy angol írónő? – A férfi nem érzékelte, hogy Mesmira megfeszül, csak ártatlan kíváncsiságból tette fel a kérdést.

– Tönkreteszi az életét, azután hazamenekül. – Mesmira hirtelen felállt. – Ha nincs most más megbeszélnivaló, elmennék.

Wescott elkomolyodva figyelte a merev tartását. Egyszeriben rájött, hogy érzékeny pontra tapintott, amit talán nem kellett volna. Mielőtt bármit szólhatott volna, Sylvia dugta be a fejét az ajtón.

– Jason! Megérkezett az első beteged. – Nem volt sürgető a hangja, de a tekintete jelezte, hogy a férfinak mennie kellene.

Mesmira kihasználta az alkalmat, gyorsan kiosont az irodából és elsiklott Sylvia mellett. Nem akart ennek az embernek az elcseszett életéről mesélni. Minden, ami vele történt, olyan távolinak tűnt ettől a békés és barátságos csupa zöld helytől és ettől a szőke, kékszemű hercegtől. Nem hagyhatta, hogy az árnyak ide is kövessék és újra elborítsák, bekebelezzék a szívét, elrabolják a nehezen megmentett józanságát.

Visszament az irodájába és hosszú órákra jó mélyen eltemetkezett a munkába, hogy elterelje a gondolatait. A nap végén Emily félórával korábban lelépett, mert fogorvoshoz igyekezett. Mesmira egyedül maradt.

Sylvia jött be hozzá az irodába.

– Na, mit szólsz hozzá? – kérdezte csillogó szemmel.

Gyönyörű vörös haja fátyolként keretezte szép arcát. Világos bőre olyan volt, mint a porcelán. Magas nő volt és a külsejével azonnal magához vonzotta a tekintetet.

– Kihez? – kérdezett vissza Mesmira a monitorról felpillantva.

Sylvia becsukta az ajtót, hogy más ne hallhassa őket.

– Jayhez?

Mesmira vállat vont.

– Jay? Mármint Jason? Pazar. Gondolom, pusztulnak érte a csajok.

– Nagyon jó fej. Láttam, hogy feszengsz előtte. Ne aggódj! Minden rendben lesz.

– Mondd csak, miért nem meséltél róla semmit, mióta itt vagyok? – kérdezte Mesmira.

Sylvia leült Emily asztalának szélére.

– De hát beszéltem róla, csak te nem figyeltél.

– Oké. Valami rémlik, de azt képzeltem, hogy az általad annyira csodált doki olyan apám korabeli, jól szituált pasas – mutatott Mesmira az iroda üvegfalán kívülre. – Nem ilyen…

– Ilyen? Milyen? Szexi? Dinamit? – vigyorgott Sylvia leplezetlenül. – Ne mondd, hogy nem az!

– Látom, milyen nagyon lelkesedsz érte. Megértem, ha ennél több van köztetek – jegyezte meg Mesmira halkan.

– Ugyan, dehogy! Nincs szó semmi ilyesmiről. Jó ég! Még csak az kéne! Nem vagyok a zsánere és túl régóta ismerjük egymást. Inkább barátságféle van közöttünk. Nagyon kedvelem Jasont. – Sylvia két tenyerét megtámasztotta az asztal peremén és kinyújtotta hosszú lábait, bokánál keresztbe tette egymáson. – Amikor ma korán beért és átfutotta a papírokat, amiket elé raktam, felnevetett, ahogy meglátta az önéletrajzodat, pontosabban a fényképedet. Gondoltam, megkérdezem tőled, mit is jelent ez.

Mesmira a szemét forgatva fordult félre.

– Ha elmondom, kinevetsz. Igazából röhejes is.

Sylvia szeme felcsillant.

– Akkor főleg tudni akarom.

Mesmira röviden elmesélte a viharos szombat éjszakai kis jelenetet.

– Nagyon ciki, ezért kérlek, ezt ne áruld el senkinek! Olyan nagy ívben kerülöm el ezt az embert, ahogy csak bírom.

Sylvia nevetett.

– Már értem. Vicces lehetett.

– Honnan tudhattam volna, hogy kicsoda ő? Jobb lenne, ha tartanál nekem egy gyors, zanzásított felvilágosítást Mr. Wescottról, mielőtt újra komplett hülyét csinálok magamból előtte.

– A családé az egész észak-keleti fertály. Régi nagybirtokos nemesek, igazi kékvérűek. Szétdarabolták az óriási birtokot és hasznosították. Vannak cégeik a városban is, ahol többnyire csendes tulajdonostársak. Ezt a klinikát Jason apja alapította, ő indította be, de a fia virágoztatta fel. Jason elismert szakorvos. Mindenhová hívják előadásokat tartani és átadni a tudását. Az apja halála után átvette a céget, de ő a műtőben van igazán elemében. Bárki nyugodt lélekkel rábízhatja magát. Biztos keze van és nem ismerek nála kitartóbb embert. Roppant kedves tőled, hogy nem puffantottad le – vigyorgott Sylvia.

– Én hülye, kis híján kidobtam a saját házából – morogta Mesmira.

– Ugyan! Ne rágd magad ezen! Kevés nő tudja őt meglepni. Azt hiszem, remekül szórakozott – nevetett Sylvia, aztán felkelt az asztal széléről. – Mennem kell. Holnap találkozunk.

Mesmira hazafelé készülődött. Kikapcsolta a számítógépet, felkapta a dzsekijét és a vállára vetette a táskáját, úgy indult ki az épületből. A többiek sorban húztak el a parkolóból. A piros Roverhez ért, amikor a háta mögött megszólította egy hang.

– Várjon egy percet!

Jason lépett oda mellé, egészen közel. Egyszerű mozdulattal megfogta a kezét, meleg tenyerébe zárta. Mesmirát váratlanul érte az érintése. A férfi a kezébe nyomta a kulcsot.

– Nem kell lecserélnie a zárat.

Mesmira elhúzta a markából a kezét.

– Köszönöm.

– Bocsánatot kérek, amiért magára ijesztettem éjszaka. – A férfi tekintete a szükségesnél egy pillanattal tovább tartotta fogva az övét, aztán a kocsira nézett, rátette a tenyerét a piros karosszériára. – Ezzel az öreg géppel jár? Télen trükkös lehet a közlekedés a városon kívül.

– Azt mondták, ez bírni fogja a gyűrődést.

Jason bólintott.

– Úgy van, de szüksége lesz hóláncra. Van az is?

Mesmira kinyitotta a kocsi ajtaját és bedobta a táskáját a vezető melletti ülésre.

– Még nincs.

– Ez nem London, hölgyem. Itt nem takarítják el azonnal a havat a külső területeken és az alsóbbrendű utakon. Igazából egyáltalán nem takarítják – magyarázta a férfi.

– Majd felkészülök – vonta meg a vállát, és kicsit oldalra biccentette a fejét. – Köszi.

Nagyon menni akart már és szabadult volna a férfi közeléből. Valamiért úgy érezte, akaratlanul több figyelmet vont magára, mint szeretett volna.

– További szép napot! – köszönt el, ezzel lezártnak tekintette a csevegést.

Beült a Roverbe. Miközben becsukta az ajtót, Jason intett neki, aztán ő is a kocsijához indult.

Mesmira bekapcsolta az övet és figyelte, melyik autóhoz megy a férfi. Jason nem volt kispályás. Egy ezüstszínű Mercedes-Benz pick-up-ba szállt be. Nos, igen. Ő aztán tényleg felkészült a helyi út- és időjárás viszonyokra. A kocsi bitang jó járgány volt. Stílusos és valahogy illett a gazdájához.

Addig piszmogott, míg megvárta, hogy a férfi kikanyarodjon az útra és elhúzzon előtte.

Másnap olyan sok tennivaló halmozódott fel az irodában, hogy szinte ki sem tette a lábát az asztala mögül. Emily néha belelendült a beszélgetésbe, de ő csak fél füllel tudott ráfigyelni. Inkább csak végszavazott neki: igen? tényleg? nahát! és hasonlókat. Úgy telt el a nap, hogy nem is látta Jasont, és éppen megfelelt neki így. Még véletlenül sem szándékozott a látóterébe kerülni. Így is elég kellemetlen volt, hogy olyan abszurd körülmények között találkoztak először. Az ember lánya nem éppen így szeretne kedvező képet mutatni magáról és első jó benyomást kelteni a főnökében. Ezen már nem lehetett segíteni, sem szépíteni.

Munka után hazafurikázott és gyors vacsorát készített, majd felhívta a szüleit. Amikor az új élet mellett döntött, ez volt a legnehezebb pont, amit mérlegelnie kellett. Fájt otthagyni a szüleit Londonban. Nem bánkódott a háza vagy a kiadó, sem a nagyvárosi nyüzsgés után, de anyja és az apja nagyon hiányoztak neki. Tudta jól, hogy végignézték az ő keserves hazatérését a válás után, és féltő gondoskodással vették körül, hogy érezhesse a biztonságot nyújtó szeretetüket. Nem volt könnyű megemészteniük a történteket, mégis zokszó nélkül támogatták őt és elfogadták a döntését. Megértették, hogy muszáj elmenekülnie onnan, ahol minden a múltra emlékeztette. Egy olyan szerelemre, ami gyötrelmesen indult, nehezen kapott lángra, aztán az egekbe emelte, hogy fenséges boldogsággal ajándékozza meg. Végül pedig a sötétség legmélyebb bugyraiba taszította.

Mennyivel könnyebb lett volna, ha az egész történetet az egyik regényében írta volna meg, amit aztán saját szája íze szerint alakít és zár le. De ez a nyers valóság volt, minden mozzanata vele esett meg és a következményeit neki kell viselnie.

Miközben ő lélegezni is alig tudott a fájdalomtól és legszívesebben elbújt volna a világ elől, a környezete, a barátai, ismerősei és a pletykalapok mindent tudni akartak a zátonyra futott házasságáról. A tapintat nem szerepelt az eszköztárukban. A paparazzik még akkor is zaklatták, ha csak a boltba ment vásárolni és a szennylapok fanyalgó cikkeket kreáltak róla és Sayidról.

Mesmira tudta, hogy ebben a játszmában nem Sayid volt a vesztes. Ő nem engedte meg magának, hogy gyengének vagy sebezhetőnek lássák.

Mesmira önmagát hibáztatta, amiért a józan eszét legyőzte a szerelem és az érzékiség, és mert olyan bizakodva hinni akart egy álomképben. Az ismeretsége drámaian indult Sayiddal, elvégre a férfi élve a hatalmával szó szerint elrabolta őt a sivatagban és fogva tartotta, erőszakkal, az ő akarata ellenére az asszonyává tette. Komolyan harcoltak egymás ellen és sokáig tartott, mire őszinte érzelmek alakultak ki közöttük és végül fellobbant a szerelem. A Dornoch kastélyban megrendezett esküvő után boldog időszak kezdődött. Sayid mindennel elhalmozta, a tenyerén hordta, rajongással vette körül. Mesés nászútra vitte és ez a szenvedélytől izzó időszak egészen sokáig tartott. A környezetükben minden családtag fellélegzett, hogy sikerült legyőzniük a nehézségeket.

Mesmira felnőtt az elvárásokhoz az idegen országban, mert már ő is akarta. Méltó társai lettek egymásnak és mindennek a szilárd alapját a szerelmük adta. Aztán ez a csodás összetartozás új szintre lépett és növekedni vágyott a közös erejükből töltekezve. Mindketten vágytak rá, hogy a szerelem beteljesüljön és gyümölccsel ajándékozza meg őket. Mesmira tudta, hogy Sayid mennyire áhítozik gyerekekre és ő készen állt rá, hogy megadja neki ezt a csodát. Arról álmodozott, hogy olyan kiscsibész fia lesz, aki Sayid szemét és mosolyát örökli. Jobban fogja szeretni a kicsit a saját életénél, mert örökre összeköti majd a férjével és békét hoz a szívébe.

Türelmetlenül várta, mikor fedezi fel az első jeleket a testén, hogy a sok szerelmeskedésnek eredménye lett. Nem sürgetett semmit, mert tudta, hogy bármelyik pillanatban is esik teherbe, onnantól fogva új fejezet kezdődik az életükben.

Sayid eleinte csak kedvesen tudakolózott, hogy érzi magát, nem kíván-e valamilyen ételt, nem szédül-e. Mesmira először édesnek találta, tetszett neki, hogy ilyen figyelmes és ennyire várja a nagy hírt. Aztán egyre célzatosabb lett és többet kezdett beszélni a gyerekeikről, tervezgette a jövőjüket. Mesmira elérzékenyülve fogadta ezt az őszinte, erős vágyakozást a közös kisbaba után.

Az első kellemetlenség akkor érte, amikor Elena, az anyósa egyenesen rákérdezett a témára, hogy minden rendben van-e vele nőgyógyászati szempontból. Ő sem volt szívbajos, nyíltan megmondta az asszonynak, hogy ne üsse bele az orrát az ő legbensőbb magánügyébe.

Ahogy teltek a hónapok, azt vette észre, hogy Sayid egyre többször és célratörően ügyködik azon, hogy teherbe ejtse. A szeretkezéseiknek szent célja lett, valami, amit a férfi el akart érni.

Mesmira kezdte megérteni, hogy a szenvedélyt felváltotta a gyakorlatias megvalósítás. Sayid mindent bevetett, hogy bizonyítson önmagának, neki és a családjának. És nem sikerült. Sokadszorra sem.

A férfi feszült lett, lefoszlott róla az elvakult szerelmes állapot. Az életének abba a szakaszába ért, amikor ez a kérdés lett a legfontosabb. Teherként nehezedett rá a család és a környezete nyomása, az elvárás, hogy fiú utódot produkáljon, az Ashgar birodalom örökösét. Ő volt a legidősebb fiú, a család feje, eljött az idő, hogy gyermeket nemzzen és tovább szilárdítsa a hatalmát.

A bizonyítási vágy lekörözte és maga mögött hagyta a szerelem nyers erejét, és első helyre lépett elő. Alig valamivel több, mint két év után Sayid kijózanodott és a kötelességeit helyezte előre. Egyre gyakrabban juttatta kifejezésre a felesége előtt, hogy az ország ősi tradícióit követve a férj szava a döntő mindenben. Nem volt durva, vagy zsarnok, de hűvösebben kezdett viselkedni. Képtelen volt szembenézni a kudarccal, hogy van valami az életében, amit most az egyszer nem kaphat meg sem szép szóval, sem pénzzel, befolyással, sem fenyegetéssel. Új ötlettel állt elő, amihez az anyjától kapott támogatást, hogy forduljanak orvoshoz. Nőgyógyászhoz vitte Mesmirát, ahol kisebb vagyont fizetett, hogy minden vizsgálatot azonnal végezzenek el a feleségén. Ő is alávetette magát a tesztnek, ahol az eredmény biztosította róla, hogy vele minden rendben.

Mesmira kezdte újra érezni a régi szorongást. Felrémlett benne, hogy Sayid visszaváltozik a kiszámíthatatlan férfivá, akitől ő tartott. A csillogó kristályburok, amiben ők ketten éltek, megroppant. A vizsgálati eredmények pedig kérlelhetetlen pontossággal eléjük tárták a kijózanító valóságot. Mesmira hormonháztartása nem járult hozzá önként és dalolva, hogy teljesítse Sayid hőn áhított vágyát. Az orvos elmagyarázta nekik a diagnózist. Mesmira szervezete fokozott immunitást mutatott Sayid ivarsejtjeivel szemben és testének védekezési rendszere nem engedi megtermékenyülni. További vizsgálatokra volt szükség. Mindemellett felmerült, hogy lelki okok is meghúzódhatnak a háttérben, mivel olyan nagy elszántsággal kívánják az utódot, és a sikertelen próbálkozások komoly lelki terhet jelentenek Mesmira számára. Az egyre növekvő feszültség és nyomás hatására a szervezete stresszes állapotba került, így még inkább megnehezíti a fogantatást.

A jó hír az volt, hogy fizikális probléma nem állt fenn egyiküknél sem, szervi elváltozás nem állhatott útjában egy egészséges magzat kihordásának.

Mindkettejüket érzékenyen érintette az eredmény. Sayid kudarcként élte meg ezt a szembesítést és magába fordult. Mesmira sírásrohamokba menekült. Felfoghatatlan volt számára, hogy éppen Sayid ellen fordul a szervezete. Nagyon nehéz időszak következett. Az sem volt a legszerencsésebb, hogy az egész család megtudta az ő legbensőségesebb problémájukat. Látszólag együttérzést mutattak, de a háttérben saját álláspontjukat látták megerősítve, miszerint Sayidnak sosem lett volna szabad egy idegen asszonyt hoznia a családba. Elena teljes mellszélességgel állt a fia mellett és támogatta. Egyedül Sayid húga, Amirah vigasztalta Mesmirát, de mivel neki már három gyönyörű, egészséges gyermeke volt, nem igazán tudta teljes mélységében átérezni ezt a kínzó problémát.

Mesmira tisztában volt vele, hogy az ő korában minden elvesztegetett év csökkenti a problémamentes teherbeesést és egészséges magzat kihordását. Márpedig a kezelések és a megoldásként felkínált mesterséges megtermékenyítés akár még évekig eltarthat, mire sikert hozhat. Mélységesen elkeseredett és az önváddal viaskodott.

Sayid első letargikus állapota változáson ment keresztül. Kezdett türelmetlen és távolságtartó lenni. Olyan férfi volt, aki az élet minden területén sikeresen vette az akadályokat, tiszteletet vívott ki magának. Egy valóságos birodalmat tartott a kezében és vezetett. Azonban a legfontosabb kérdésben nem számított, milyen gazdag, sikeres és határozott. Nem tudott mit kezdeni a helyzettel, csak az marta a lelkét, hogy a felesége teste ellenáll neki, fellázad ellene és megfosztja a vágyott gyermektől.

Mesmira kétségbeesve hallgatta az orvos újabb híreit, amik egyértelművé tették, hogy kezelés mellett is a mesterséges megtermékenyítés lenne az ajánlott eljárás, de az sem garantálja a teljes sikert. Rettegett az egésztől, különösen a nagy eséllyel bekövetkező beültetetések elvesztésétől, a vetélésektől.

Ezekben a napokban nagy szüksége lett volna a férjére, hogy összekapaszkodva gyűjtsenek erőt, és bátorságot öntsenek egymásba, töltekezhessenek a szerelmükből. De Sayid képtelen volt ezt megadni. Bár megpróbálta, csak éppen Mesmira félelmei az ő sebezhetőségét növelték. Olyan régóta kívánta, hogy ez a nő legyen a gyermekei anyja, és annyi sok türelemmel várta ki, mire ők ketten megküzdöttek a boldogságukért. Nem tudta elrejteni a csalódottságát és erős férfilelkének fájt, hogy pont ők nem képesek gyermeket nemzeni, mert a sors, vagy maga Allah kibabrál velük.

Mesmira azon az első éjszakán megérezte, hogy valami végleg elromlott, amikor Sayid nem jött be a közös hálószobába. A férfi nem tartózkodott a hatalmas Ashgar villában. Elment valahová az éjszakába és őt magára hagyta az összes kételyével. Máskor is megismétlődött ugyanez. A házasságuk változásokon ment keresztül. Voltak éjszakák, amikor Sayid vehemensen, érzelmektől túlfűtötten vette őt a karjaiba és a szeretkezésben próbált vigaszt keresni és nyújtani, de ezek az alkalmak csak még fájóbbá tették az egészet.

Aztán újabb fordulóponthoz érkeztek, amikor a mesterséges megtermékenyítésről kellett dönteniük. Az iszlám vallás nem ellenezte az eljárást, de szigorú szabályokkal korlátozta. Kizárólag férj és feleség között jöhetett létre és minden igénybe vett eszköznek vallásilag megengedettnek, tisztának kellett lennie. Azonban Mesmira kilógott a vallás diktálta szabály alól, hiszen ő maga hitetlennek számított, nem vette magára a muszlim vallást. Ez továbbra sem állt szándékában.

Sayid azonban korábbi álláspontjával teljesen ellentétes elvárással fordult hozzá. Elvárta tőle, hogy a cél érdekében adja fel az elvét és vegye fel az ő vallását, ne álljon az in vitro eljárás útjába a konokságával.

Mesmira úgy érezte, cserbenhagyta, és az ő bűnének látja az egész összeférhetetlenség dolgot. Már a kezdetekkor tisztázták a vallási hovatartozás kérdését és Mesmira szabad akaratát. Mellbe vágta ez a nyíltszíni kihívás. Nem tett neki eleget, akkor sem, ha tudta, hogy ezzel nemcsak a férje haragját, de az egész családét is magára vonja. Pillanatokon belül vált bűnbakká, amiért megfosztja Sayidot az örököstől és ellene mer dönteni egy ilyen súlyos kérdésben.

Jól látta Sayid szemében az eluralkodó hideg számítást, a vádat és a sötét, mardosó fájdalmat.

A házasságuk szilárd tartóoszlopai erősen meginogtak. Két erős és konok ember feszült egymásnak ahelyett, hogy összekapaszkodva erősítették volna a másikat. Majd eljött a nap, amikor Mesmira megtudta, mire készül a férje és a drágalátos anyósa titokban az ő háta mögött.

Egészen véletlenül fültanúja lett a beszélgetésüknek, amit nem lett volna szabad hallania. Elena és Sayid a férfi irodájában a következő lépésüket vitatták meg. Egy gazdag család lányáról szólt a megbeszélés, akit Sayid látogatni kezdett. A két család komoly tárgyalásokba fogott a lány jövőjéről. Őt szánták Sayid második feleségének. Egy fiatal, szép, életerős al jannah-i lány, aki tökéletes hitvese lesz az Ashgar birodalom fejének és egészséges fiúkat fog szülni, akiket mind az igaz hitre tanítanak majd.

Mesmira alatt megnyílt a föld és a szíve ezer darabra szakadt szét. Nem akarta elhinni, hogy Sayid képes erre. A nehézségeik ellenére is ezekben a zaklatott hónapokban egyetlen dologba kapaszkodott. A férje szerelmébe, a hitbe, hogy ők ketten ezt is át fogják vészelni. Az igazság azonban durván az arcába öklözött és ezúttal nem volt képes állni az ütést. Megértette, hogy valami véget ért, elveszett és nem maradt ereje a harchoz. Alulmaradt ebben a hosszú és kemény küzdelemben, ami a régi erőszakos kezdéstől elvezetett a lobogó szerelemig. Hogyan történhetett meg? Hogy képes az ő imádott Sayidja erre?! A férfi, akiért mindent feladott és feltétlenül megbízott benne! Akinek a szerelme gyógyulást hozott neki és felemelte a mennyországhoz!

Világosan látta, hogy ez a lépés nemcsak Elena ügyeskedése volt. Sayid nagyon is benne volt a tervben és a végrehajtásában. A fájdalom megkínozta és kijózanította. Maga sem tudta, honnan merítette az erőt az elhatározáshoz, amibe belekapaszkodott. Képtelen volt elviselni tovább ezt az állapotot, mert úgy érezte, beleőrül. Neki kell lépnie, ha ép ésszel és szívvel túl akarja élni a férje esküszegését. Mert Sayid ezzel a döntésével éppen arra készült, hogy továbblépjen az összeomlott házasságuk romjai felett.

Nagyon fájt neki, hogy Sayid még mindig nem érti, vagy nem akarja elfogadni, hogy ő nem egy a helyi elnyomott asszonyok közül, aki alázatosan fejet hajt az ura parancsa és akarata előtt, mert születésétől fogva erre nevelték, idomították és elnyomásban élt. Hiába mutatta magát a férje modern, felvilágosult gondolkodású embernek, a valódi énje előbújt és felfedte a jellemét. Ő pedig biztosan tudta, hogy nem ebbe a férfiba szeretett bele, és nem vele akarja leélni az életét hátrasorolt, leselejtezett asszonyként egy idegen országban.

Tisztán látta, hogy Sayid elvesztette a türelmét és már a mesterséges megtermékenyítés eredményeire sem kíván várni, sem a kezelésre. Hiába merült fel az ötlet, hogy külföldön végeztetik el a beavatkozást, ahol nem számít a vallás, és soha senki nem tudta volna meg, hogy a terhesség nem természetes úton következett be. Ő már a jövőjét tervezte és arra koncentrált.

Mesmira meghozta élete legnehezebb döntését, és az utolsó erejébe kapaszkodva határozott cselekvésre szánta el magát. Odaállt Sayid elé és nem engedte kitérni a beszélgetés elől. A férfi irodáját választotta ehhez az eseményhez, mert a lakrészük a kettejük intim közegét jelképezte, és nem akart esélyt adni Sayidnak arra, hogy érzékiséggel elbizonytalanítsa.

A férfi az íróasztalánál ült és a laptopján dolgozott. Felemelte a tekintetét, amikor a felesége belépett és becsukta maga mögött az ajtót. Nem kerülte el a figyelmét az asszonya sápadtsága és merev tartása.

Mesmira halkan ejtette ki a szavakat.

– Beszélnünk kell.

Sayid lassan lehajtotta a laptop tetejét és várakozóan nézett rá. Észrevette a szemében a komolyságot.

– Hallgatlak.

– Tudok az újranősülési tervedről.

Az egyenes szavak és a józan hang, amivel a nő közölte a tényt, meglepte Sayidot. Egy néma pillanatig csak ült, és azt latolgatta, ő mennyire legyen őszinte az ügyben.

– Én akartam elmondani neked.

– Igen? Mikor? Meddig húztad volna? Míg az a nő beteszi ide a lábát?

– Nem – vágta rá Sayid.

Mesmira kihúzta magát, így fentről nézhetett le a férjére.

– Volt közöttünk egy megállapodás, amikor összeházasodtunk – mondta, miközben feltartotta a mutató és a középső ujját, mintha a győzelem jelét mutatná, de ez most egészen mást jelentett, majd folytatta. – A második esküvőnkről beszélek, nem az elsőről, ahol kitrükköztél. Arról volt szó, hogy nincs második feleség. Ez volt a kérésem, a kikötésem és te önként beleegyeztél.

Sayid felemelkedett a forgószékről, hogy ő lehessen magasabb.

– Akkor még nem… – kezdte, de Mesmira egy határozott kézmozdulattal beléfojtotta a szót.

– Ez a mentegetőzés rangodon aluli. Ne fáradj vele! Meddig tartott a fogadalmad? Nyomorult két évig?

Sayid csitítóan nézett rá.

– Kérlek! Ez nem ilyen egyszerű. Ne kérj engem számon! Pontosan tudod, hogy kötelezettségeim vannak a családommal szemben, amiket teljesítenem kell.

– Kell?

A férfi feszes nyakkal bólintott.

– Igen. És akarom is.

Mesmira fülében dobolni kezdett a vér. Azt gondolta magáról, hogy képes megőrizni a higgadtságát, de tévedett.

– Ezzel azt akarod mondani, hogy jól átgondolva, hideg mérlegeléssel hoztál döntést? Semmissé tetted a fogadalmadat? Megtörted az adott szavad? Engem pedig semmibe vettél?

Sayid egy másodpercre lehajtotta a fejét, aztán amikor újra felpillantott, erő áradt a tekintetéből.

– A körülmények megváltoztak. A kettőnk nehézségei hátráltatják a céljaim elérését, a vágyaimat. Egyikünk sem tudhatta, hogy ez fog történni.

– Akkor én egy sikertelen befektetés vagyok? Nem hoztam a várt hasznot? Meghibásodtam és ezért félreállítasz? Beszerzel valami szép újat? – Mesmira zöld szeme szinte világított az iroda fényeiben.

Sayid állán megvonaglott az ideg.

– Kérlek, ne mondj ilyeneket! Tájékozódtam és tudom, hogy egy ilyen kezelés és az egész procedúra akár évekig is elhúzódhat, és sok lelki megpróbáltatással jár együtt. Beismerem, hogy tartok tőle.

– Te tartasz?! Hiszen az én testemmel történne minden mozzanata, minden fájdalma! – csattant fel Mesmira keserűen.

– Ismerlek, tudom, hogy te is félsz tőle – mondta a férfi most lágyabban. – Ha második feleséget hozok a házhoz és fiút szül nekem, mi ketten haladékot kapunk és felkészülhetünk a nagy feladatra.

Mesmira ajka elkeskenyedett.

– Micsoda?!

– Te akkor is az első asszonyom maradsz az összes kiváltságoddal együtt. Lesz időnk a gyerekkérdéssel foglalkozni. Két év múlva negyven leszek, addigra apa akarok lenni. Már így is túl sok időt elvesztegettem. Nem játszottalak ki. Nálunk a hazámban ez a tradíció. A többnejűség rendszere jól működő családmodell.

Mesmira a fejét ingatta és összehúzott szemmel nézett rá.

– Persze, nektek, férfiaknak. Soha a büdös életben nem tűröm el, hogy másik nővel henteregj a férjemként, azután pedig hozzám érj! Ezt jegyezd meg! Ez a tradíció kizárólag a férfiak kényét szolgálja. Undorító, elnyomó szokás. Hát nem, drágám! Velem ezt nem csinálod! Megegyeztünk!

Sayid közelebb lépett hozzá.

– Csakis nekem van jogom erről dönteni – figyelmeztette.

Mesmira egyenesen a férje szürke szemébe meredt.

– Ennyire nem számítok már neked? Hová lett a vad és szenvedélyes szerelmed? A vonzó személyiséged?

– Mesmira! – Sayid megragadta a vállait és megszorította. – Szeretlek és gyereket akarok csinálni veled, de te nem engeded! A tested tiltakozik ellenem. Nem tudok megbirkózni a gondolattal, hogy ez még mindig az erőszak miatti büntetésem!