Judithe Little

A CHANEL NŐVÉREK

A mű eredeti címe: The Chanel Sisters

Copyright © 2020 by Judithe Little

This edition is published

by arrangement with Harlequin Books S.A.

Fordította: Szieberth Ádám

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2021

A kiadó engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

Ez egy kitalált történet.

A nevek, szereplők, helyszínek és események

a szerző képzeletének szüleményei,

vagy a valóságtól eltérően kerültek megjelenítésre.

Bármilyen hasonlóság valós – élő vagy holt – személyekkel,

intézményekkel, eseményekkel

vagy helyszínekkel csak a véletlen műve.

Megjelent 2021-ben a Central Kiadói Csoport gondozásában

1037 Budapest, Montevideo u. 9.

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

Szerkesztette: Tűrk Rita

Korrektúra: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Tabák Miklós

Felelős szerkesztő: Faludi Laura

E-book: Scriptor Kft.

ISBN 978-963-324-843-0 (papír)

ISBN 978-963-324-844-7 (epub)

A kiadó könyveit megrendelheti

az animuscentral.hu webáruházban

Lesnek

És Antoinette-nek is, hogy ne merüljön feledésbe

Aubazine mindvégig velünk maradt. Velünk maradt a rend iránti igény. Az egyszerűség és a tiszta illatok. A soha nem múló szerénység. A mesterségbeli tudáshoz, a hibátlan öltésekhez való feltétlen ragaszkodás. A fekete és a fehér megnyugtató kontrasztja. A parasztok és az árvák ruháinak durva, göcsös szövetei. A rózsafüzér, amelyet az apácák láncként hordtak a derekukon. Velünk maradt a folyosót díszítő mozaik misztikus, csillagos-félholdas mintázata is – őrzik a nyakláncok, a karkötők, a brossok, miként a festett üvegablakok ismétlődő ornamentumát, a két összefonódó C betűt is. Ez a motívum a fényűzés és a társadalmi rang szimbóluma lett. Még maga a régi kolostor is velünk maradt, ez a hatalmas, ürességtől kongó épület, amely teret engedett képzeletünk szárnyalásának és az abban rejlő lehetőségeknek.

Az emberek hosszú éveken, évtizedeken át azt hitték, hogy ha Chanelt vesznek a rue Cambonon, Deauville-ban vagy Biarritzban, akkor a csillogást, a párizsias kifinomultságot vásárolják meg. Pedig a gyerekkorunk díszítőelemeit vették meg, a minket felnevelő apácák, a nekünk menedéket nyújtó zárda emlékét.

A mesés gazdagság illúziója a múltunk rongyaiból született.

KEGYELEMKENYÉREN

Aubazine, 1897–1900

1

Később sokszor eszembe jutott az a hideg márciusi nap. 1897-et írunk, a helyszín az aubazine-i kolostor árvaháza.

Ott ültünk mi, orpheline-ek[1] szép, szabályos körben, és az öltögetést gyakoroltuk. A műhely csendjét csak a szomszédaimnak szóló, butácska csacsogásom zavarta meg olykor, de ha megéreztem magamon Xavier nővér szúrós tekintetét, elhallgattam. Merőn néztem a kézimunkámat, mintha rettentően koncentrálnék, és közben vártam, hogy megpirongasson, ahogy szokott: Őrizkedjék a nyelv, Mademoiselle Chanel! De nem tette, csak közelebb jött a kályhához, ahol ültem. Úgy mozgott, ahogy az apácák szoktak, mintha a föld fölött lebegne. Fekete gyapjúszoknyája redői közül ki-kiröppent a tömjén meg az időtlen idők illata. Kikeményített fityulája természetellenes módon egyenesen az ég felé mutatott, mintha bármikor a mennybe mehetne. Imádkoztam, hogy ez egyszer történjen meg. Hatoljon át a nyeregtetőn egy ragyogó fénysugár, és emelje Xavier nővért a felhők közé, a szent üdvösség ragyogó fényébe.

De efféle csodák csak az angyalokat és szenteket ábrázoló festményeken történtek. Xavier nővér megállt a vállamnál. Sötétlő alakja vészjóslóan tornyosult fölém, mint a viharfelhők az erdővel borított, lejtős hegyoldal fölé – mert ha kinéztem az ablakon, a Francia-középhegységet, a Massif Centralt láttam. Xavier nővér megköszörülte a torkát, és mintha ő lenne a nyugatrómai császár, kinyilatkoztatta:

– Antoinette Chanel, túl sokat beszélsz. A munkádat hanyagul végzed, és folyton álmodozol. Ha nem vigyázol, félő, hogy olyan leszel, mint az anyád.

Görcsbe rándult a gyomrom, és rá kellett harapnom belülről a számra, hogy ne szóljak vissza. Szemforgatva néztem a nővéremre, Gabrielle-re, aki a terem másik felében, a nagyobb lányok között ült.

– Ne törődj vele, mit mondanak az apácák, Ninette – tanácsolta Gabrielle, miután kiküldtek minket az udvarra levegőzni.

Leültünk egy padra, amelyet csupasz fák vettek körül. Úgy tűnt, azok is majd megfagynak, akárcsak mi. Vajon miért hullajtják el a lombjukat éppen most, amikor a legnagyobb hasznát vennék? Mellettünk a nővérünk, Julia-Berthe a zsebéből előkotort kenyérmorzsát szórta a rikácsolva tülekedő varjak elé.

Ráhúztam a kezemre a ruhám ujját, annyira fáztam.

– Én nem leszek olyan, mint az anyánk – mondtam. – Nem leszek olyan, amilyen az apácák szerint leszek! Sőt még az sem leszek, ami szerintük nem lehetek!

Ezen jót nevettünk, még ha kissé kesernyésen is. Az apácáknak, akikre a lelkünket átmenetileg bízták, folyton azon járt az eszük, hogy mi lesz, ha kikerülünk a nagyvilágba. Mi lesz belőlünk, hol találjuk meg a helyünket?

Ekkor már két éve voltunk a kolostorban, így megszoktuk, hogy a nővérek időnként – az énekkari próba vagy a szépírásóra közepén, vagy amikor a francia királyokat soroltuk kórusban – ítéletet hirdetnek:

Ondine, ha így bánsz a tollal, soha nem lesz belőled kereskedőné!

Pierrette, ha ilyen ügyetlen vagy, nem találsz gazdasszonyt, aki fölvenne cselédnek!

Hélène, ha ilyen gyenge a gyomrod, sosem leszel hentesné!

Gabrielle, te abban reménykedhetsz, hogy varrónőként valahogy megélsz.

Julia-Berthe, imádkozz, hogy szolgálatra hívjon az Úr! A te alakoddal jobb, ha a kolostorban maradsz.

Nekem azt mondták, hogy ha szerencsém lesz, feleségül vesz majd egy szántóvető.

Kidugtam a két behúzott kézfejemet a ruhámból, és meleget fujkáltam rájuk.

– Én ugyan hozzá nem megyek egy szántóvetőhöz! – jelentettem ki.

– Én sem leszek varrónő – vágta rá Gabrielle. – Utálok varrni.

– Akkor mik lesztek? – bámult ránk tágra nyílt szemmel Julia-Berthe. Őt nehéz felfogásúnak tartották, azt mondták róla, hogy van egy kis „beütése”. Számára minden egyszerű volt, mivel fekete-fehérnek látta a világot. Feketének, mint az apácaruha vagy fehérnek, mint a fátyol. Ha a nővérek azt mondták, hogy ez és ez leszel, akkor az leszel!

– Valami jobb – mondtam.

– És mi lesz az a valami jobb? – kérdezte Julia-Berthe.

– Hát… – kezdte Gabrielle, de nem fejezte be.

Neki sem volt több fogalma arról, hogy mi lenne az a „valami jobb”, mint nekem, de tudtam, hogy benne is mocorog valami, és ugyanaz a csontig ható érzés járja át, mint engem. A vérünkben volt a nyughatatlanság.

Az apácák azt mondták, elégedjünk meg az életünkkel, a helyzetünkkel, ezzel teszünk Isten kedvére. De mi nem tudtuk beérni azzal, ahol voltunk, és azzal, amink volt. Az őseink nemzedékek hosszú során át házaló árusok voltak, a kanyargós utak ábrándos vándorai, akik szentül hitték, hogy már nincs messze a „valami jobb”.

[1] árvák

2

Mielőtt befogadtak minket az apácák, szinte mindig éhesek voltunk, és piszkos, szakadt rongyokban jártunk. A rendes francia nyelvet nem beszéltük, csak a helyi nyelvjárást, a patois-t, és írni-olvasni sem tudtunk, mert nemigen jártunk iskolába. Az apácák szerint kis vademberek voltunk.

Anyánk, akit Jeanne-nak hívtak, rengeteget dolgozott, hogy legyen mit ennünk, és fedél legyen a fejünk fölött. De csak félig-meddig volt ott velünk, az évek során egyre tompult a tekintete, és végül már szinte átnézett rajtunk. Nem minket keresett a szeme, hanem Albert-t, mindig csak Albert-t. Apánk rendszerint úton volt, hol régi fűzőkkel házalt, hol nadrágszíjakkal, hol zoknikkal. Nem tudott sokáig egy helyben maradni, és anyánk, aki a szerelem bolondja volt, mindig utánaeredt, ha nem jött vissza, amikor ígérte. Minket pedig magával vonszolt az úttalan utakon, bármilyen évszak volt is.

Nem sokat voltak tehát együtt, de ahhoz épp eleget, hogy anyánk folyton teherbe essen. És mivel apánk hónapokra otthagyott minket egy fillér nélkül, mosónőként vagy cselédként dolgozott, meg ami éppen akadt, míg végül harmincegy évesen elvitte a tüdővész.

Miután az agyonhajszolt, összetört szívű anyánk meghalt, senkinek sem kellettünk a családból, pláne nem apánknak. Ezen persze nem kellett volna meglepődnünk, hiszen hogy járt volna piacról piacra – meg ágyról ágyra –, ha ott lógunk a nyakán? De akkor is! Egy apának mégiscsak az lenne a dolga, hogy gondját viselje a gyerekeinek, nem?

Öten voltunk, három lány és két fiú. Julia-Berthe volt a legidősebb, aztán jött Gabrielle, majd Alphonse, majd én, és végül Lucien. Alphonse még csak tízéves volt, Lucien pedig hat, épp csak akkorkák voltak, mint két pamutgombolyag, amikor apánk „szegényházi gyerekeknek” nyilváníttatta őket. Nem vesztegette az időt, gyorsan odaadta a két fiút egy parasztcsaládnak mint ingyen munkaerőt, minket pedig elvitt az apácákhoz. Két éve éltünk a zárdában, és ez idő alatt egyszer sem hallottunk a fivéreink felől.

Apánk pedig élte a maga szabad életét, mint mindig. Nem volt gondja senkire, csak magára.

– Visszajövök – mondta, amikor otthagyott minket a zárda küszöbén, és ránk villantotta mézesmázos, „házalós” mosolyát. Megpaskolta Gabrielle büszke kis fejét, majd elhajtott a kétkerekű fogatán.

Julia-Berthe, aki nem szerette a változásokat, vigasztalhatatlan volt, mivel nem értette, hova tűnt az anyánk.

Gabrielle pedig olyan dühös volt, hogy sírni sem tudott.

– Hogy hagyhatott itt engem? – hajtogatta vég nélkül. – Engem, a kedvencét! – Meg: – Boldogulunk mi magunk is! Hiszen évek óta magunkra vagyunk utalva! Nem kell, hogy vénasszonyok parancsolgassanak nekünk! – Meg: – Nem itt lenne a helyünk! Nem vagyunk mi árvák! – Meg: – Azt mondta, visszajön. És ha azt mondta, akkor vissza is jön!

Én pedig, a nyolcéves kishúguk, keservesen sírtam, és zavartan, értetlenül néztem a kolostor fura lakóit. A nővérek suhogó szoknyája épp olyan szokatlan volt számomra, mint az oldalukat verdeső, csattogó rózsafüzér, a kísértetként libbenő tömjénfelhő vagy a lúg orrfacsaró szaga.

A kolostor szöges ellentéte volt mindannak, amit addig ismertünk. Megmondták, mikor keljünk, mikor együnk, mikor imádkozzunk, és teendőkre osztották fel a napot: tanulás, katekizmus, varrás, háztartás. Az idő múlását az Angelus-harang kongásával kísért, naponta háromszori Úrangyala meg az előírt zsolozsma jelezte. Az apácák előszeretettel mondogatták, hogy a tétlen kéznek az ördög a munkaadója.

Még a hét napjait, a hónap heteit, az év hónapjait is úgynevezett liturgikus időszakokra osztották fel. Nem január 15-e volt, március 21-e vagy december 19-e, hanem a tizenkettedik évközi vasárnap, a nagyböjt első hétfője vagy advent harmadik szerdája. A túlvilág pokolból, tisztítótűzből és mennyországból állt, a Szentléleknek pedig volt tizenkét gyümölcse, és ott volt még a tízparancsolat, a hét halálos bűn, a hat parancsolt ünnep és a négy sarkalatos erény.

Tanultunk Saint Etienne-ről, a kolostor szentélyében nyugvó púpos szerzetesről is, akit a sírját díszítő kőszobor fekvő helyzetben, megpihenve ábrázolt, a sír fölötti kőbaldachinba pedig további szerzetesek alakját vésték. Mise közben mindig a festett ablakokat néztem, elmélyülten „bogozgattam” a mintázatuk hurkait és kacskaringóit, az egymásba fonódó körökből kirajzolódó félköröket. A mi szemünkben ezek a Chanel név örökre összefonódott kezdőbetűit formázták. Hogy a szent sírja mit rejthet, arra nem szívesen gondoltam. Nem szerettem, ha eszembe jutnak a szétporladt csontok meg az üres szőrcsuha.

– Itt szellemek vannak! – súgta oda nekem sokszor Julia-Berthe, akinek ilyenkor elkerekedett a szeme. Volt ugyebár a Szentlélek és más szentséges lelkek meg az istentelen lelkek is: a legkülönbözőbb szellemek reszkettették a fogadalmi gyertyák lángját, bújtak meg a sarkokban és a szűk átjárókban, vetettek árnyékot a falra. Köztük anyánk, apánk és a múltunk szelleme.

Reggelente, fürdés közben, meg esténként, amikor csöndben imádkoznunk kellett, Julia-Berthe sokszor megszorította a karomat. Rémisztő álmaim vannak éjszakánként – mondta ilyenkor, de ennél többet nem árult el. Pedig kíváncsi lettem volna, hogy ugyanazt álmodja-e, amit én. Nekem ugyanis anyánk jelent meg álmaimban. Takaró nélkül, véres zsebkendőt szorongatva feküdt az ágyán a vékonyka falon átszivárgó, dermesztő hidegben. Csukva volt a szeme, és nem mozdult a vézna teste.

Idővel megtanultam fölébredni ebből az álomból. Miután kinyílt a szemem, száműztem a nyomasztó képet, és bebújtam Gabrielle ágyába. A nővérem megengedte, hogy odabújjak hozzá, mint kiskorunkban – mert Aubazine előtt soha nem volt külön ágyunk –, és a teste melegéből meg az ütemes szuszogásából merítsek vigaszt, míg vissza nem alszom.

Reggelente már virradat előtt megszólaltak az ébresztőt jelző harangok. Xavier nővér ilyenkor berontott a hálóterembe, összeütötte a tenyerét, és azt harsogta:

– Ébredj föl, lelkem, citera és hárfa, ébredjetek!

Ezután pedig jött a pirongatás.

– Gyorsabban, Ondine, gyorsabban! Így ítéletnapig sem húzod föl a cipődet!

– Hélène, bőven van miért imádkoznod! Igyekezz!

– Antoinette, ne fecsegj Pierrette-tel! Inkább vesd be újból az ágyadat, mert rendetlen!

Az aubazine-i apácáknak köszönhettük, hogy fedél volt a fejünk fölött, és volt mit ennünk. A lelkünket is próbálták megmenteni, és igyekeztek tisztességben felnevelni minket, ezt a célt szolgálta a szigorú napirend. De csak az időnket tudták kitölteni, a szívünkben tátongó űrt nem.

3

Teltek-múltak a hetek, a hónapok, az évközi és nem évközi vasárnapok. A monoton napi rutin, amely eleinte nyugtató hatással volt ránk, és enyhítette a fájdalmunkat, kezdett fárasztóvá válni. Aztán 1898 júliusának elején, amikor már a harmadik évünket tapostuk a Congrégation de Saint Cœur de Marie, azaz Mária Szent Szívének Rendje kolostorában egy fülledt, áporodott reggelen minden megváltozott.

– Mesdemoiselles! – szólított meg minket a zárdafőnöknő a konyhában, ahol éppen Gabrielle-lel és Julia-Berthe-tel mosogattunk. – Várják önöket a látogatószobában.

Minket? De hát minket nem látogat senki! Hacsak…

A torkomban dobogott a szívem.

Lehet, hogy apánk végre eljött értünk?

Elindultunk a zárdafőnöknő után a folyosón. Lesimítottam a szoknyámat, és megtapogattam a hajfonataimat, hogy takarosak, rendezettek-e. Láttam, hogy így tesz Gabrielle is, aki az évek során mindvégig azt hajtogatta, hogy apánk el fog jönni értünk. Bebeszélte magának, hogy kiment Amerikába, és vagyonos emberként tér majd haza.

Amikor a zárdafőnöknő benyitott a látogatószobába, lélegzetvisszafojtva vártam, hogy kit pillantok meg. Sármos mosolyú, kérges, parasztos kezű férfira számítottam, az apánkra. De nem ő állt ott, hanem egy kedves arcú, idős asszony. Sabot-nak nevezett faragott facipőt, valamint durva szövetű szürke szoknyát, kenderharisnyát és kifakult mintázatú ingblúzt viselt.

Chanel nagymama?

– Mémère![2] – kiáltott fel Julia-Berthe, és már rohant is, hogy megölelje nagyanyánkat, nehogy ugyanolyan váratlanul, ahogy jött, el is tűnjön.

Én meg csak bámultam. Ennyire az sem lepett volna meg, ha apánk állít be.

– El sem tudja képzelni, micsoda lelki nyugalommal töltött el minket, hogy ilyen jó helyen tudhattuk a drága unokáinkat! – lelkendezett a zárdafőnöknőnek Mémère. – Nem könnyű ám a vásározók élete, és mi már öregek vagyunk hozzá. – Azzal csettintett párat a nyelvével, ahogy a felnőttek szoktak, és nyolcszögletű, citromízű Vichy pasztillával kínált minket.

Elmondta, hogy Pépère-rel[3] vettek egy kis házat egy Clermont-Ferrand nevű kisvárosban, ahova vonattal gyorsan el lehet jutni, és meghívnak minket oda pár napra, hogy együtt ünnepeljük a quatorze juillet-t,[4] a Bastille ostromának évfordulóját. Végre legalább egy kis időre kiszabadulunk a zárdából!

Nem mondtam ki hangosan, amit gondoltam, és amit bizonyára Gabrielle is gondolt: Lehet, hogy apánk is ott lesz Clermont-Ferrand-ban! Lehet, hogy ott vár minket!

A lelkem mélyén tátongó űrben, amely állítólag a szeretet lakhelye, ott pislákolt a halovány, de kiolthatatlan oktondi remény, hogy Albert Chanel egyszer értünk jön. De nem a régi Albert Chanel, hanem az új, akinek már kellenek a lányai.

Útra keltünk. Mémère föltessékelt minket a vonatra, majd Clermont-Ferrand-ban bevezetett az ütött-kopott házikóba. Az egyetlen szoba eladásra szánt kacatokkal volt telezsúfolva: lapos bicikligumikkal, penészes dobozokkal, bekormozódott serpenyőkkel. A főzőtűzhely mellett innen-onnan összeszedett, csorba edények lógtak a falon, de még régi, töredezett és megsárgult műfogsorokat is láttam. Majd felfordult a gyomrom a szörnyű látványtól, úgy tűnt, itt soha semmit nem dobnak ki.

A sok limlomtól alig vettük észre az ágy mellett álló lányt, aki tizenöt éves lehetett, mint Gabrielle, vagy talán tizenhat, mint Julia-Berthe. Közelebb lépett, és izgatottan, kedvesen szólt hozzánk. Szokatlan volt, hogy valaki ennyire örül nekünk.

– Gabrielle? Julia-Berthe? Emlékeztek rám? És a kis Ninette! De régen találkoztunk! Valamelyik vásáron, ha jól emlékszem. Nézze meg az ember, hogy milyen csinosak vagytok mind a hárman!

A lánynak ugyanolyan hosszú nyaka és finom vonásai voltak, mint Gabrielle-nek, és ugyanolyan vékony, szögletes alakja, de valahogy mégis kedvesebb, szelídebb benyomást keltett. Zárdaruhában volt, akárcsak mi, de olyan könnyedén, olyan tartással viselte, mintha nem is zárdaruha lenne. Észrevettem, hogy Gabrielle a füle mögé simítja a haját. Alighanem bugyután bámultuk a lányt, mert Mémère így szólt hozzánk:

– Kis csacsikáim, hát ő Adrienne! A legkisebb lányom. Apátok húga, azaz a nagynénétek.

– A nagynénénk? – csodálkozott Julia-Berthe. – De hát ahhoz túl fiatal!

– Márpedig a nagynénétek, én már csak tudom – felelte Mémère. – Tizenkilenc lelket hoztam erre a világra, apátok volt az első még tizenhat éves koromban. Adrienne pedig az utolsó.

– A grande finale[5] – mondta Adrienne, és bájosan pukedlizett egyet.

Szóval ez a zárdaruhás lány, aki velünk egyidős, a nagynénénk? Mintha lenyeltük volna a nyelvünket Gabrielle-lel.

– Jaj, lányok, ne legyetek már ilyen zavarban! – szólt kedvesen Mémère. – Adrienne épp olyan, mint ti. A moulins-i zárdában tanul. Mire véget ér a július tizennegyediki ünnep, olyanok lesztek, mint a testvérek.

Lehet, hogy csak az új hely zavart össze, de tény, hogy egy furcsa pillanatig aranyló fényfelhőt véltem látni Adrienne körül. Mintha földöntúli kisugárzása, aurája lett volna, mint a szenteknek az imakártyákon. Gabrielle-re pillantottam. A nővéremre nem volt jellemző, hogy egyből szívébe zárja az újonnan megismert embereket, de most mosolygott. Adrienne olyan lánynak tűnt, akitől tanulhatunk. Azon vettem észre magam, hogy én is mosolygok.

[2] Nagyanya!

[3] Nagyapával

[4] július tizennegyedikét

[5] nagy finálé

4

Áldassék Adrienne neve! Az első szenthez méltó cselekedete az volt, hogy kiszabadított minket abból a szűkös, sötét házból.

– A nagynénjük vagyok, Maman – győzködte Mémère-t komoly, tekintélyt parancsoló hangon. – Azaz lehetek a gardedámjuk! Nyugodtan megmutathatom nekik a várost.

Mielőtt Mémère tiltakozhatott volna, gyorsan kisurrantunk Adrienne után az ajtón. Julia-Berthe ott maradt, segített a nagyanyánknak gombot válogatni.

Nekivágtunk a zászlódíszbe öltözött épületek, lámpaoszlopok szegélyezte, macskaköves utcáknak. A városban pezsgett az élet. Víg patkódobogás hallatszott mindenfelől, miközben harsányan kiáltozó, felgyűrt ingujjú munkások pakolták le a szekerekről a liszteszsákokat és a mustáros üvegeket. A kávéházak kinti asztalait ellepték a feketét kortyolgató öregemberek, a piacon pedig almát, dinnyét mustráló asszonyok tolongtak. A főtérhez közeledve kalapácsok dübörögtek, készült a másnapi ünnepélyre a színpad meg az árusok, mutatványosok bódéi.

Adrienne magabiztosan vezetett minket, én pedig próbáltam utánozni a halovány félmosolyát meg az egyenes tartását. A belőle áradó fény száműzte a bennem lakozó sötétséget, szinte éreztem, ahogy elliben a szélben.

Földbe gyökerezett a lábam, amikor megláttam az önjáró vasúti kocsit. Nem fogtak elé lovat, és gőzgép sem hajtotta, az utasok mégis olyan nyugodtan üldögéltek benne, mintha mi sem lenne természetesebb. A tetejéről, mint valami bogár csápjai, vezetékek meredeztek fölfelé, és összeértek az úttesttel párhuzamosan futó villanydróttal. Volt még a kocsi tetején egy hatalmas tábla is, amelyen a La Bergère Liqueur felirat virított cirkalmas betűkkel.

Adrienne észrevette, hogy bámulom a furcsa vagont.

– Le tram électrique – világosított fel. – Aubazine-ban nincs villamos? Nálunk, Moulins-ban van.

– Aubazine-ban csak kecske van, és tehén – felelte gúnyos hangon Gabrielle. – De abból jó sok. Meg disznótenyésztők is vannak, meg szántóvetők, és a nővérek szerint Ninette majd férjhez megy valamelyikhez. De semmi électrique.

– Aubazine rettentő unalmas hely – szóltam közbe. – És mi van még Moulins-ban? – kérdeztem Adrienne-től, akinek erre felcsillant a szeme.

– A lovasság! Van egy kaszárnya, és a katonák nagyon fess fiúk! Magas szárú bőrcsizmában, rézgombos kabátban és élénkvörös bricseszben járnak! Látnod kéne őket, olyan peckesen lépkednek, mint a kakasok a tyúkólban! Mi meg csodáljuk őket, de persze csak messziről.

– Bár nekünk is lenne mit csodálnunk! – sóhajtottam.

– De hát van! – mondta huncut mosollyal Adrienne. – Mindjárt megmutatom.

Az utca végén befordult, és intett, hogy mi is bátran menjünk át a téglából épült, magas boltív alatt, amely egy parkra nyílt.

– Voilà!

Egy kicsit megálltunk a boltív alatt, és elgyönyörködtünk az elénk táruló látványban. A smaragdzöld pázsitot kaviccsal felszórt, kanyargós gyalogutak szabdalták, a tavacska csillámló vizén pedig lustán siklott tova két hófehér hattyú. A fák lombját lágy szellő borzolta. A béke szigete volt ez a park a nyüzsgő városban. A sétányokon andalgó, ünneplőbe öltözött pároknak, a parkon kívüli néppel ellentétben, mintha semmi dolguk nem lett volna azonkívül, hogy festői látványt nyújtsanak.

– Ezek az emberek olyan… – Nem találtam a megfelelő szót. Előkelőek? Dekoratívak? Egzotikusak?

– Gazdagok – sóhajtott áhítattal Adrienne. – Mind nagyon gazdagok. – Azzal tett egy lépést előre, mi viszont haboztunk Gabrielle-lel. – Na, gyertek már! – biztatott minket nevetve. – Nem harapnak! Sőt észre sem fognak venni minket.

Leültünk a tóparton egy árnyas padra, és onnan néztük a tram électrique-nél is lenyűgözőbb embereket. Az urak a hőség ellenére is finom anyagból készült elegáns zakót és szép kabátot viseltek, hozzá csíkos nadrágot, és a tetejébe még szalmakalapot is. Sőt mi több, botjuk is volt, pedig nem sántítottak! Előkelő, magabiztos testtartással, határozott léptekkel haladtak a több réteg pazar, fehér csipkébe bugyolált, kifinomult nők oldalán. Csipkefodor, csipkegallér, csipkés szegélyű szoknya, csipkeernyő… A hölgyek széles karimájú kalapját, ami akkora volt, mint az apácák fejfedője, túlméretezett virágok és hatalmas tollbokréták díszítették, sőt egyik-másik színpompás, kitömött madarat hordott a fején! Ám a rájuk nehezedő súly sem gátolta meg őket abban, hogy kecses, ringó léptekkel, kis oldalsasszékkal haladjanak előre.

– Kik ezek? – kérdeztem.

– Les élégantes[6] – felelte színpadias hanghordozással Adrienne. – Meg a szemkápráztató gentilhomme-jaik.[7]

Tátott szájjal bámultam őket, de ez nem számított, mivel egy pillantást sem vetettek ránk. Adrienne-nek igaza volt. A zárdaruhánkban pont olyan észrevétlenek maradtunk számukra, mint a fűszálak.

Ámulva néztük őket Adrienne-nel, Gabrielle viszont olyan képet vágott, hogy összeszorult a gyomrom.

– Egy rakás nagyra nőtt habcsók – szólalt meg fejcsóválva a nővérem. – Életnagyságú porcicák.

– Micsoda? – fordult felé Adrienne. – Hol?

Gabrielle a sétányon andalgó hölgyek felé intett a fejével.

– Kitört a csipkevulkán – gúnyolódott. – A Puy de Dôme semmi ezekhez képest – tette hozzá az Aubazine körüli régi vulkánok legnagyobbikára utalva.

– Gabrielle! – hüledezett Adrienne. Tágra nyílt a szeme, és a szája elé kapta a kezét. Én pedig kővé dermedtem. Féltem, hogy Gabrielle megbántotta Adrienne-t, aki ezek után nem barátkozik majd velünk. Pedig a nevetést próbálta visszafojtani, azért tapasztotta be a száját. Végül megjátszott komolysággal így szólt:

– A régészek egy szép napon rájuk bukkannak, mint a pompeji holttestekre, csak őket nem hamu borítja majd, hanem csipke.

Most már mindhárman nevettünk. Jó érzés volt gúnyt űzni azokból, akik tudomást sem vettek rólunk.

– Biztos sokat fáj a fejük, ha ennyi mindent egyensúlyoznak rajta – élcelődött Gabrielle.

– Milyen jó is lehet, ha az embernek nincs más dolga, mint beöltözni bonbonnak, és gondtalanul bóklászni a parkban! – tettem hozzá.

– De, Ninette! – méltatlankodott roppant komoly arccal Adrienne. – Nem csak úgy bóklásznak a parkban! Hát nem látod? Nézd csak meg, hogy mozognak, és hogy méregetik egymást! Az urak kidüllesztik a mellüket, a hölgyek pedig rebegtetik előttük a pilláikat, egymásra viszont szúrósan néznek. Mert ez bizony komoly dolog, a szerelem és az udvarlás kirakodóvására. – Adrienne nagyot sóhajtott, és a szívére tette a kezét. – Hát nem csodálatos?

Éppen megnéztem volna magamnak a szempilla-rebegtetést meg a szúrós pillantásokat, amikor Adrienne fölállt a padról, lesimította a szoknyáját, és így szólt:

– Most pedig, chéries,[8] ideje hazamennünk, mielőtt Maman értünk küldi a zsandárokat.

Azzal belénk karolt, de nem visszafelé, a téglaboltív felé indult el, hanem nekivágtunk az egyik kavicsos ösvénynek. Adrienne bevonszolt minket a sétányra, és a visszafojtott nevetéstől pukkadozva imbolyogtunk-sasszéztunk tova, mintha arra készülnénk, hogy egy szép napon mi is „a szerelem és az udvarlás kirakodóvásárán” illegessük magunkat.

[6] az elegáns úrinők

[7] úriemberek

[8] drágáim

5

Másnap, július tizennegyedikén, a vásári forgatagban bóklásztunk a mutatványosbódék között. Volt szerencsekerék meg más szerencsejátékok és színpadon játszó zenekarok. Hömpölygött a sokadalom, ameddig a szem ellátott. Ott volt mindenki, apraja-nagyja, csak az élégante-ok nem.

– Hol vannak? – kérdeztem Adrienne-től. Ugyanis a parkban tett séta óta az élégante-ok érdekeltek a legjobban. A bábjátékosokra nem voltam kíváncsi, ahogy a zsírral bekent oszlopra sem, amelyen a férfiak próbáltak meg fölmászni a csúcsára kikötözött sonkáért.

– A château-ikban[9] – felelte Adrienne. – Ők nem járnak holmi vásári mulatságokra. Az a pórnépnek való.

Hát persze! Ezért vagyunk itt mi.

De mi sem maradtunk sokáig. Adrienne-nek szokás szerint jobb ötlete támadt:

– Élégante-okat máshol is lehet látni…

Betértünk egy tabac-ba,[10] és a Pépère-től kapott egyfrankos érméinkből vettünk néhány magazint. Gyönyörű hölgyek voltak a borítójukon, és ötven centime-ba került mindegyik: a Femina, a La Vie Heureuse és a L’Illustration is. Aztán otthon, a nagyszüleinknél fölmentünk a padlásra, és befészkeltük magunkat a gabonászsákok meg a mennyezetről lógó fűszernövények közé. A nyitott ablakon beszűrődött a vásári muzsika.

– Na látjátok – mondta Adrienne. – Itt vannak a mi élégante-jaink. Itt van minden, ami kell nekünk.

– Kell? – csodálkozott Gabrielle. – Mire?

Adrienne elmosolyodott.

– Hát arra, hogy élégante-ok legyünk.

Összenéztünk Gabrielle-lel. Mi is lehetünk élégante-ok?

Adrienne lapozgatni kezdte az egyik magazint, és valóban ott voltak az előkelő társasághoz, vagy ahogy Adrienne nevezte, a la haute-hoz tartozó hölgyek és urak. Hatodik oldal: élégante-ok andalognak kart karba öltve a Bois de Boulogne parkban, a jóképű gentilhomme-ok pedig a hetyke bajszuk mögül mustrálgatják őket. Nyolcadik oldal: jótékony célú rendezvényre érkező élégante-ok gyülekeznek a legexkluzívabb párizsi szalonban, ahol habos ruhába öltöztetett kislányok árulják a virágot. Tizenegyedik, tizennegyedik és tizenötödik oldal: élégante-ok pózolnak a nagy couturière-ek[11] legújabb divat szerinti ruháiban.

– Nézd ezt a frizurát! – mutatott a fényes papírra Adrienne. – Ugye milyen kifinomult? Majd később kiveszem a hajtűimet, és megpróbáljuk lemásolni. Ó, és ez a kalap! Elbűvölő! Julia, a nővérem egyszerű szalmakalapokat szokott venni, és saját kezűleg alakítja át őket. Szerintem ezt is meg tudná csinálni.

Csak egy ollónk volt, így felváltva vagdostuk ki Adrienne-nel az esküvői fényképeket. A menyasszonyok hatalmas csokrokat szorongattak, a délceg vőlegényeik pedig büszkén feszítettek mellettük az uniformisukban, amelyet szalagok meg csillagot és napot formázó érdemrendek díszítettek. Vajon milyen lehet, amikor az embert így felékesítik, amikor szinte bearanyozzák a mellkasát?

Julia-Berthe a román királynéról és gyerekeiről készült fotográfiát választotta ki. A takaros, ápolt, puha hajú kislányok életunt tekintete arról árulkodott, hogy igencsak el vannak kényeztetve. A lábuk előtt és az ölükben szép tiszta, bolyhos szőrű kiskutyák ültek, nem olyan piszkos, csenevész korcsok, mint amilyenekhez mi voltunk szokva.

Színdarabokról is írtak a magazinok. A drámai pózban lefényképezett színésznők tágra nyílt szeméből csak úgy sütött az érzelem. Gabrielle az ilyen képeket gyűjtötte.

Mintha föllibbent volna a fátyol. Hála a magazinoknak, már nem csak egy futó pillantást vethettünk az élégante-okra a parkban, nem csak távoli, elmosódott foltokat láthattunk a fehérlő csipketengerből és a napernyők erdejéből. Ezeket az élégante-okat kivághattuk a magazinból, és kedvünkre nézegethettük őket, sőt be is dugdoshattuk a fényképeiket az üres Vichy pasztillás dobozkákba, amelyeket Adrienne mentett ki nekünk a sok limlom közül, mondván, így könnyebb lesz becsempészni őket a zárdába!

Attól fogva nem a szentek életét utánoztuk, ahogy a nővérek szerették volna, hanem az élégante-ok stílusát, viselkedését, arckifejezését meg mindenét.

Kezdett esteledni. Hiába próbáltam kiverni a fejemből, hogy másnap elutazunk, szép lassan rám ereszkedett a nyomott hangulat, mintha már várt volna rám. Mintha kavargó szúnyogfelhőként döngicsélt volna a hátam mögött. Csak Julia-Berthe nem bánta, hogy visszamegyünk a zárdába. Már kezdett aggódni, hogy ki ad enni az udvaron a madaraknak, ha ő nincs ott.

Adrienne megnyugtatott minket, hogy még találkozunk. Azt mondta, mostantól minden ünnepet Clermont-Ferrand-ban fogunk tölteni, és még szuvenírt is kaptunk tőle. Monsieur Decourcelle-t.

– De hát ki az? – kérdeztem suttogva, mert Julia-Berthe már mélyen aludt.

– Író – felelte Adrienne. – Biztos hallottál már róla.

– Mi csak a szentekről és az apostolokról hallunk – sóhajtotta Gabrielle. – A nővérek gondoskodnak róla, hogy ne halljunk senki másról.

– De Monsieur Decourcelle-ről tudnotok kell! – hördült fel Adrienne. – Nélküle szomorú az élet. Van egy csomó könyve, A szerelem kamrája, A nő, aki lenyeli könnyeit, Szőke és barna és még sok másik. Zárdanövendékekről ír, akiket grófok vesznek feleségül, meg parasztlányokról, akik a párizsi társaság királynői lesznek. Nála a szegényből gazdag lesz, a gazdagból szegény. Voilà. Nem lehet letenni a könyveit!

Összerezzentünk a távolból hallatszó durrogásra. Megkezdődött a feu d’artifice.[12] A padlás parányi ablakából néztük a reszketeg szikrákat, a tűzijáték électrique hópihéit.

– Grófné lesz a zárdanövendékekből? – csodálkoztam. A szemem továbbra is a kinti fényes villanásokra szegeződött.

– Ezek csak mesék, Ninette – mondta Gabrielle.

De én ügyet sem vetettem rá. Adrienne-hez fordultam, és a karjára tettem a kezem.

– Hol találunk ilyen meséket?

Adrienne előhúzott a táskájából egy könyvecskét.

– Részletekben közlik őket a folyóiratok. És nem mese, hanem mélo, azaz melodráma. Julia, a nővérem hétről hétre alig várja a folytatást. Ki is vágja az egyes részeket, majd a végén összefűzi a történetet, és nekem adja. Ennek az a címe, hogy A kolostor táncoslánya. A párizsi opera gyönyörű, gazdag balerinája mindent felad, és beáll apácának, és…

– Ugyan ki tenne ilyet? – szólalt meg gúnyosan Gabrielle, de én lepisszegtem. Bosszantott, hogy közbekotyog.

– …és minden földi vagyonát egy szép parasztlányra hagyja. Ez a parasztlány Párizsba költözik, és attól kezdve a balerina életét éli: gazdag, jóképű udvarlók, ékszerek, selyemruhák… Ő lesz a város ünnepelt szépsége, és kimenti a családját a szegénysorból. Csupa szenvedély ez a könyv, csupa romantika, és csodaszép ruhakölteményekben járnak, és fényűző villákban laknak.

Önkéntelenül felsóhajtottam, és kinéztem az ablakon. Még mindig röpködtek az arany- és ezüstszínű szikrák.

– A moulins-i apácák engedik, hogy ilyeneket olvassatok? – kérdeztem.

Adrienne megrázta a fejét.

– Vannak rejtekhelyeim. Valahol mindig kilazul egy padlódeszka… Keress valami jó helyet te is! Tessék, neked adom ezt a könyvet, Ninette. Vidd magaddal Aubazine-ba, én már kiolvastam. Mi hárman, mármint te meg én meg Monsieur Decourcelle közös erővel talán Gabrielle-lel is el tudjuk hitetni, hogy egy zárdanövendékből is lehet grófné.

Aznap éjjel álmomban nem kísértettek a szellemek, sem az ágyon hamuszürke arccal fekvő, kihűlt anyám. A parkban jártam, méghozzá a legfinomabb csipkében, mintha olyasvalaki lennék, akire vigyázni kell, akit, mint egy kincset, nagy becsben kell tartani. A fejem búbján komplett virágoskert trónolt, és fölösleges botjukat szorongató, jóképű gentilhomme-ok lesték ringó, sasszézó lépteimet. Élégante voltam, egy Decourcelle-féle mélo hősnője. „Valami jobb.”

Mennyivel könnyebb volt álmodni most, hogy már tudtam, miről álmodhatok!

[9] kastélyaikban

[10] trafikba

[11] divattervezők

[12] tűzijáték

6

– Mit csinálsz? – vontam kérdőre ingerülten Gabrielle-t a kolostor padlásán, ahol porszemcsék csillogtak a halvány fényben. Miután visszajöttünk Clermont-Ferrand-ból, a padló alá rejtettük A kolostor táncoslányát, ahogy Adrienne tanácsolta. Most viszont azt kellett látnom, hogy Gabrielle kihuzigálja a cérnát, és szétszedi a könyvet.

– Pszt! – intett csendre az ajtó felé pillantva. – Ezt a Massif Central túloldalán is hallják! Csigavér, a saját érdekünkben szedem szét. Így akkor olvassuk, amikor csak akarjuk. – És a zsebébe gyömöszölt néhány lapot. – Magunkkal vihetjük az órákra, az udvarra meg bárhová. Bedugjuk a fogalmazásfüzetünkbe vagy a történelemkönyvünkbe, és a nővérek soha nem jönnek rá. Hát nem érted, Ninette? – Gabrielle arcán huncut mosoly suhant át. – Egész álló nap olvashatjuk Decourcelle-t!

Olvashatjuk… Gabrielle-t is elég hamar rabul ejtette a „mese”.

Attól fogva Decourcelle nagyon is e világi szenvedélytől fűtött meséi takarták A szentek életének odaadásról meg üldöztetésről szóló történeteit. Napról napra cserélgettük az újságból kivágott regényrészleteket. Decourcelle volt a mi tanárunk, nem a szentek és az apácák. Olvastunk a szabadidőnkben, a csendes pihenő alatt, olvastunk, amikor csak tudtunk. Olyannyira, hogy az apácák példaként állítottak minket a többi lány elé.

– Marguerite, ne bámulj a semmibe! – mondta például a zárdafőnöknő. – Nézd meg, milyen elmélyülten olvas Gabrielle!

Vagy:

– Pierrette, ébresztő! Becsukódott az öledben a könyv! Miért nem veszel példát Antoinette-ről?

Julia-Berthe-et, a szabályok megszállottját nem avattuk be a titkunkba, mert előbb-utóbb rátört volna az elviselhetetlen bűntudat, és kikotyogta volna. De esténként, elalvás előtt bebújtam mellé az ágyba, és elmeséltem neki, hogy mi történt A kolostor táncoslányában. Szívből reméltem, hogy ő sem a haldokló anyánkról álmodik, hanem balerinákról, fess grófokról meg első látásra beköszöntő szerelemről.

Adrienne állta a szavát, és a quatorze juillet után meghívtak minket augusztusban Nagyboldogasszony napjára is, majd novemberben mindenszentekre, decemberben karácsonyra, februárban pedig gyertyaszentelőre. Clermont-Ferrand-ban mindig vettünk újabb magazinokat, így lépést tartottunk a divattal. Képeket vágtunk ki, és új mélókkal tértünk vissza Aubazine-ba. A szerelem kamrája, A nő, aki lenyeli könnyeit, Szőke és barna. Ahogy a titkos könyvtárunk egyre gyarapodott, úgy bővültek a lehetőségeink, és tágult ki előttünk a világ.

Áprilisban a húsvétot is a nagyszüleinknél töltöttük, de nem tudtunk kimozdulni a házból, mert úgy esett, mintha tehenek pisilnének az égből, ahogy Pépère előszeretettel mondogatta. Miután kiosztott nekünk egy-egy frankot, ő azért elment a kávéházba, és mivel Mémère sem volt otthon, a miénk volt az egész ház.

– Teázni fogunk – jelentette ki Adrienne. – Az élégante-ok délutánonként összejönnek teázni. Ezt nekünk is gyakorolnunk kell.

Kiszaladtunk a zuhogó esőbe teát venni. Adrienne és Gabrielle díszszalagokra költötte az egy frankból megmaradt pénzét, meg citromra, mert úgy tartották, hogy a levétől szép, egyenletes lesz az ember arcszíne. Julia-Berthe szardíniakonzervet vásárolt a nagyszüleink háza körül portyázó elvadult macskáknak, én pedig úgy döntöttem, hogy inkább félreteszem a visszajárót.

– De hát Aubazine-ban úgysem tudsz venni semmit! – figyelmeztetett Gabrielle.

– Nem is Aubazine-ra spórolok – feleltem. – Hanem későbbre.

Gabrielle ezen jót nevetett.

– Későbbre? Hol van az még? Nekem most kell valami édesség, mert a zárdában úgysem kapunk. Ha olyat eszel, ami egy kicsit kevésbé ízetlen, mint a szent ostya, az a nővérek szerint már torkoskodás. Meg aztán mire mész azzal a pár centime-mal?

De nekem aztán beszélhetett. Jó érzés volt, hogy húzzák a zsebemet az érmék, mintha a jövőm egy darabkája lapult volna ott.

7

Vasárnap délutánonként a Massif Central dimbes-dombos tájain barangoltunk Xavier nővérrel, hogy „erősödjön a szervezetünk”, mert az apácák szerint legyengített minket a kiskorunkban átélt nélkülözés. Az egyik késő őszi túrán éppen eljátszottam a gondolattal, hogy tavasz van, és a Bois de Boulogne-ban sétálgatok szép kényelmesen, a fodros selyem napernyőm árnyékában, mint a magazinokban látott élégante-ok, amikor hirtelen Gabrielle hangjára lettem figyelmes.

– Apánk Amerikában van – mondta Hélène-nek. – Megcsinálta a szerencséjét, és hamarosan eljön értünk.

Kis híján orra buktam egy kiálló vulkanikus kőben. Hélène gunyorosan azt kérdezte a nővéremtől:

– Ha apátok megcsinálta a szerencséjét, akkor miért vagytok itt a testvéreiddel?

Gabrielle fölszegte az állát.

– Azért, hogy jó neveltetésben részesüljünk. Írtam apámnak, hogy hozzon nekem egy fehér sifonruhát, és meg is ígérte, hogy hoz.

– Hazudsz – jelentette ki Hélène.

– Irigykedsz – vágta rá Gabrielle.

Hélène keresztbe fonta a karját.

– Te is csak olyan vagy, mint mi, többiek, egy árvalány, aki nem kell senkinek. Ne csinálj úgy, mintha különb lennél nálunk.

– Pedig különb vagyok. Nálad mindenki különb.

– Ha már itt tartunk, te biztos nem vagy különb nálam. Hiszen az én szüleim meghaltak, a te apád viszont él, de nem kellesz neki. Valószínűleg nem is kellettél neki soha.

Vissza kellett fognom magam, hogy ne rúgjak bele Hélène-be egy jó nagyot. Legszívesebben lelöktem volna a szikláról, és hallgattam volna a sikolyát, amíg földet nem ér.

Gyorsan odaugrottam Gabrielle és Hélène közé, majd a zsebembe nyúltam. Néha magammal hordtam a Pépère egyfrankosából visszakapott érméket.

– Tényleg el fog jönni értünk – közöltem Hélène-nel. – És pénzt is küld nekünk. Nézd meg!

Az orra alá dugtam az ökölbe szorított kezemet, és egy pillanatra szétnyitottam az ujjaimat. Épp csak megcsillantak a pénzdarabok a napfényben, és már vissza is tettem őket a zsebembe. Hélène arca élénkvörös színben játszott.

– Na látod! – tromfolta le Gabrielle. – Megmondtam!

Hélène bosszúsan mordult egyet, majd odalépett Pierrette-hez, és éles kanyart véve odébbálltak.

Feszült csöndben haladtunk tovább a nővéremmel. Apánk tényleg értünk jönne? Gabrielle tényleg írt volna neki?

Ez nem lehetett igaz, és nem is volt. Igen, tudtam, hogy nem igaz. Nyugtalanság lett úrrá rajtam. Azt hittem, hogy a Clermont-Ferrand-i kiruccanások, Adrienne, a sok mélo megtette hatását, és Gabrielle már nem gondol annyit apánkra, nem reménykedik már benne, hogy eljön értünk. Örültem, hogy Julia-Berthe nem maradt le Xavier nővértől, ahogy mi. Jó volt, hogy nem hallott minket, hiszen ő mindent elhitt, mindent komolyan vett.

Megigazítottam a nyakamon a sálat. Sötét gondolatok kavarogtak bennem. Én hercegekről álmodom, Gabrielle pedig az apánkról. Neki ő volt a hercege.

– Lehet, hogy tényleg elment Amerikába – szólalt meg végül Gabrielle. – Lehet, hogy tényleg megcsinálta a szerencséjét. És lehet, hogy már el is indult értünk.

Kiszáradt a szám, a torkom, és hevesen ráztam a fejem.

– Hallottad, miről beszélgettek Mémère-nél – mondtam. A nagyszüleinknél ugyanis nemegyszer hallottuk, hogy a szomszédok meg az arra tévedő rokonok úgy emlegetik apánkat, hogy le grand séducteur.[13] Az egyik azt hallotta, hogy Quimperben házal női cipőkkel, a másik azt mondta, hogy Nantes-ban árul női alsóneműt. – Nincs túl messze tőlünk – tettem hozzá –, mégsem törődik velünk.

Ahogy Gabrielle rám nézett, jóval idősebbnek tűnt a koránál. Kemény tekintete olyan volt, mint egy var a seben, ami védi az alatta megbúvó érzékeny húst.

– Ez eggyel több ok arra, hogy másnak képzeljük, mint amilyen – jelentette ki.

Hajladoztak a fák, és vadul kavarogtak a földön a levelek, mintha visszakövetelnék jogos helyüket az ágakon. A kolostor ősrégi vaskapuját pedig hol kinyitotta, hol visszhangzó, fémes csattanással bevágta egy-egy erősebb széllökés. Utáltam a szelet, amely bárhová befurakszik, és nyikorog, borzong, vacog tőle minden.

Még aznap este a betegszobán kötöttem ki. Megártott a szervezetemnek a hidegben tett vasárnapi séta. Hol tűzforró voltam, mintha lángra lobbant volna a bensőm, hol pedig erősen vacogtam.

– Beteges, mint az anyja – súgták oda egymásnak az apácák, legalábbis így képzeltem. És bizonyára keresztet is vetnek, mint mindig, ha halottról beszélnek.

Bernadette nővér, akinek a betegápolás volt a feladata, vizes lepedőbe burkolt, hogy lemenjen a lázam. Aztán valami balzsamot kent a mellkasomra, adott egy nyelet jó erős bort, és egy kis szenteltvizet locsolt a homlokomra, mert bár megmaradok, jobb félni, mint megijedni.

Gabrielle felajánlotta, hogy vigyáz rám, így megúszta a katekizmust és a kézimunkát. Odaült az ágyam mellé, és A szentek életét közvetlenül a szájához emelve olvasott fel nekem. Nagyon halkan duruzsolt, nehogy Bernadette nővér meghallja, hogy nem a szentté avatottak szenvedéseiről és megpróbáltatásairól olvas, hanem Decourcelle hősnőjének, a kolostor táncoslányának viszontagságairól.

A gyógyhatású bor és Gabrielle mormolása elálmosított, így szinte nem is hallottam, hogy belép a zárdafőnöknő és Xavier nővér. Gabrielle, aki éppen ott tartott, hogy Yvette, a parasztlány, aki helyet cserélt a balerinával, megérkezik Párizsba, gyorsan abbahagyta az olvasást, és becsukta a könyvet.

A nővérek komor arcot vágtak. Lehet, hogy mégis meghalok? Ezért jöttek? A zárdafőnöknő meredt tekintettel nézett rám, és úgy felvonta az egyik szemöldökét, hogy az kis híján eltűnt a fityula alatt.

Gabrielle talpra szökkent. Úgy elsápadt, hogy látszottak a homlokán a kéklő erek, mint a sajt kérgén a penészcsíkok.

– Mit csinálnak azzal? – vonta kérdőre a nővéreket. – Az nem a maguké!

Felkönyököltem az ágyban. A zárdafőnöknő a kék-fehér Vichy pasztillás dobozkámat tartotta a kezében. A dobozkát, amelybe a séta után visszatettem a pénzemet. Görcsbe rándult a gyomrom. Én azt a dobozt jól eldugtam a hálóteremben! Az ágyam alatt volt, a sötét sarokban.

A zárdafőnöknő Máté evangéliumából idézett:

– Ne gyűjtsetek magatoknak kincset a földön, ahol moly rágja és rozsda marja, s ahol…

– …betörnek és ellopják a tolvajok! – vágott a szavába Gabrielle, majd csípőre tett kézzel, állát előreszegve megindult a két apáca felé. Már nem a kolostor táncoslánya volt, akinek testtartását folyton utánozni próbáltuk, hanem a parasztlány, aki Auvergne utcáin nőtt fel. – Az Antoinette pénze! – jelentette ki. – Nincs joguk elvenni!

Megborzongtam. Nemcsak a pénzemet féltettem, hanem Gabrielle-t is, hogy megfizet a merészségéért.

– Mi lesz így belőled, Gabrielle? – szólalt meg Xavier nővér. – Látom, a Bibliát jól ismered. Így hát pontosan tudhatnád, Antoinette-tel együtt, hogy a kincset, ha van, a mennyországban nyerheted el, nem itt, földi hívságok formájában.

Kiáltani szerettem volna, de rettentő kába voltam, mintha megduzzadt volna a forró, lázas fejem. Az érméim! Az én kincset érő érméim! Azt a pénzt a jövőre tartogattam! Arra az időre, amikor majd jön „valami jobb”.

A zárdafőnöknő felnyitotta a dobozt.

– És ez micsoda? – kérdezte, majd előhúzta az újságból kivágott élégante-jaimat, a sok menyasszonyt, vőlegényt, herceget, hercegnőt. – Szentképeket kéne gyűjtened, nem hamis bálványokat.

Süvöltő szél zörgette az ablakot, a becsapódó vaskapu pedig olyan hangot adott, mint egy régi, rozsdás harang. A csontom velejéig hatolt a láz, a szél, a zajok meg a zárdafőnöknő zord tekintete. Így, betegen nem volt erőm küzdeni.

Gabrielle viszont nem adta fel. Ismét a zárdafőnöknőhöz fordult, és az előbbinél nyugodtabban, visszafogottabban szólalt meg:

– Nagyon kérem, ma Mère,[14] ne vegye el! A nagyapánktól mindig kapunk egy-egy frank költőpénzt, amikor meglátogatjuk őket. Én önző módon elpazaroltam mindet az utolsó centime-ig, Antoinette viszont mindig félretesz belőle. Pedig ő is elszórhatná édességre, szalagokra és csecsebecsékre, mint én, de nem teszi. Spórol, hogy ha kikerül innen, könnyebben boldoguljon.

Figyeltem a zárdafőnöknő arcát, de hiába vártam, hogy megenyhüljön. Kivette a dobozból a pénzecskémet, a tenyerére tette, majd rázárta öreges, görbe ujjait.

– Alamizsnálkodnunk kell az ínséget szenvedők javára – mondta. – Ezzel Megváltónk példáját követjük. Az egyház éppen a kínai katolikus missziónak gyűjt, hogy segíthessenek az éhező sanghaji gyerekeken. A pénzedet most e célra fordítjuk, ezáltal gyakorolhatod a kegyesség erényét.

Azzal a két apáca sarkon fordult, és kiment. Miközben suhogó alsószoknyájuk a padlót söpörte, az övükre erősített rózsafüzér ide-oda himbálózott. Intettek Gabrielle-nek, hogy kövesse őket.

Sírva fakadtam. Először némán hullottak a könnyeim, miközben lázas agyam hátsó zugában ott motoszkált a gondolat, hogy legalább az apánkkal kapcsolatos hazugságot nem hozták szóba az apácák. Ám hangtalan könnyezésem csakhamar heves zokogásba fordult. Csuromvizes lett a párnám, folyt az orrom. Nem az a nő voltam, aki lenyeli könnyeit.

Sírtam Gabrielle-ért, aki még most is az apánk után sóvárog, de ezt büszkeséggel és hazugságokkal leplezi, meg Julia-Berthe-ért, aki minden sarokban szellemeket lát, meg a fivéreinkért, akiket nem is ismertem. És sirattam a kék-fehér bádogdobozkámat is, amely mintha a szívem titkos, szentséges kamrája lett volna.

Egy hétig voltam a betegszobán. Olykor rázott a hideg, aztán elmúlt. Julia-Berthe hozott nekem erőlevest, ami belülről átmelengetett, akár egy puha takaró. Idővel jobban lettem, de ha belépett valamelyik apáca, rögtön elkezdtem köhécselni meg nyögdécselni. Jó volt az ágyat nyomni, nem akartam semmi mást, csak aludni.

Amikor az utolsó napon bevonult Xavier nővér, fájdalmasan eltorzult az arcom, és megpróbáltam beleolvadni, beleveszni az ágyneműbe. Arra számítottam, hogy összeüti a tenyerét, és harsányan kiparancsol az ágyból. Ébredj föl, lelkem, citera és hárfa, ébredjetek!

De Xavier nővér ez egyszer nem emelte fel a hangját, nem nevezett sem gyengének, sem hanyagnak, és nem is pirított rám, hogy olyan leszek, mint az anyám. Csak annyit mondott, hogy beszélt a zárdafőnöknővel, és sikerült rávennie, hogy ne adja oda a spórolt pénzemet az éhező kínai gyerekeknek.

– Bölcs dolog volt, hogy félretetted azt a pénzt, és nem tékozoltad el, mint Gabrielle – mondta. – Megőrzöm neked, Antoinette, és majd amikor elkerülsz innen, megkapod, mivel akkor lesz rá a legnagyobb szükséged. Ami pedig az éhező kínai gyerekeket illeti, itt, Franciaországban is van épp elég szegény, nélkülöző ember. Négy éve ti is soványan, piszkosan kerültetek ide a nővéreiddel, és csak a helyi nyelvjárást beszéltétek. Még a Hiszekegyet sem tudtátok, most pedig már kívülről fújod.

Azzal a fejemre tette a kezét, én pedig nagyot nyeltem. Sok rosszat gondoltam Xavier nővérről az évek során, erre most lám, milyen jó hozzám!

Addig azt hittem, hogy az apácák csak gyötörni akarnak minket, de most megjelent előttem a kép, hogy milyenek voltunk, amikor apánk elhozott minket Aubazine-ba. És lám, mi lett belőlünk! A nővérek átformáltak minket, mint a Massif Central hegyoldalait a maguknak utat vágó patakok. Nekik köszönhettük az egyetlen otthont, ahol valaha biztonságra leltünk, és felkészítettek minket a zárdán kívüli életre. A javunkra vált, amit tanultunk tőlük, hiszen egy olyan lányból, aki csak a helyi nyelvjárást beszéli, még a Decourcelle-regényekben sem lesz hercegné.

[13] a nagy nőcsábász

[14] Anyám

8

Tudtuk, hogy közeleg a nap, amikor elhagyjuk Aubazine-t, és önálló életet kezdünk. Julia-Berthe már majdnem tizennyolc éves volt, Gabrielle majdnem tizenhét, én pedig tizenhárom, és mióta ki-kiruccantunk Adrienne-nel a külvilágba, még jobban vártuk a nagy pillanatot.

Immár harmadszor ünnepeltük Clermont-Ferrand-ban a quatorze juillet-t. Már nem tettem félre a Pépère-től kapott pénzt, mert féltem, hogy a zárdafőnöknő meggondolja magát, és mégis elküldi az összespórolt vagyonkámat Kínába. De nemcsak ezért hagytam fel a takarékoskodással, hanem azért is, mert jó hasznát vettem annak a pénznek. Ugyanis amíg Mémère a piacon árult, Julia-Berthe pedig segített neki, mi Gabrielle-lel és Adrienne-nel felkerestük a piac mellett lebzselő cigányasszonyt. Julia-Berthe, a szabályok megszállottja istenkáromlásnak bélyegezte volna, amit csináltunk, de engem Jeremiás könyvének egyik mondata vezérelt: „Hiszen tudom, milyen terveket gondoltam el felőletek.” Hátha Isten a tenyerünkbe vési a terveit, okoskodtam, hiszen úgy könnyebben nyomon követheti őket. Vagy az is lehet, hogy a jóskártya lapjaiban nyilvánul meg az Ő akarata. A babonák iránti fogékonyságot apánk hagyományozta ránk, aki mindig hordott a zsebében néhány búzaszemet, mondván, az bőséget hoz, amikor pedig hosszú távollét után hazatért, szertartásosan a fejünkre tette a kezét. Nagyság szerint vett sorra minket, így Julia-Berthe után Gabrielle következett, majd Alphonse, én és Lucien. Aztán meg is számolt minket:

– Egy, kettő, három, négy, öt! Ez az én szerencseszámom.

Én persze tudtam, hogy ezek csak üres szavak, hiszen apánk sosem tartotta a szerencséjének, hogy mi a világon vagyunk. Gabrielle viszont átvette tőle az ötös szerencseszámot, és mindig azt rajzolta a porba a pálcájával, amikor még kicsik voltunk. Itt, Aubazine-ban pedig ötágú csillagot meg félholdat karcolt mindenhova – a folyosó padlóját díszítő, titokzatos mozaik mintázatát, amelyről mindig is úgy tartottuk, hogy szerencsét hoz. Ha ott jártunk, gondosan ráléptünk minden egyes csillagra és félholdra, hátha belénk költözik valami magasabb rendű égi erő.

A cigányasszony rikító, bíborvörös-aranysárga fejkendője alól kibuggyant a zabolátlan, dús, hosszú haja. Megkeverte, majd kirakta a titokzatos Lenormand-kártyát. Voltak hajót, felhőt, fát, keresztet meg koporsót ábrázoló lapok, és a különféle kombinációik más-más jelentéssel bírtak. Csak a cigányok igazodtak ki rajtuk. A felhő például bajt jelentett, de fütyültünk rá, mert a Massif Central fölött úgyis mindig összegyűltek a felhők, mint az egymásra dobált liszteszsákok. Inkább a pénzről és a szerelemről akartunk hallani.

– Egy szép napon gazdag leszel – jelentette ki Gabrielle lapjai láttán a cigányasszony.

– Ezt csak azért mondja, hogy itt hagyjam nála a pénzemet! – súgta oda nekünk Gabrielle.

– Lesz egy szép szerelmi viszonyod – mondta a jósnő Adrienne-nek.

Adrienne közelebb hajolt hozzá.

– De kihez fogok férjhez menni?

Aztán amíg nekem is kártyát vetett, Gabrielle-lel átmentek a tenyérjóshoz, hátha attól többet tudnak meg.

Ahogy a paklit keverte, a cigányasszony csillogó gyűrűihez oda-odakoccantak a lapok. Amikor végül kirakta őket, a kereszt fölé koporsó került. Vártam, hogy elmondja, mit jelent ez, de ő csak nézett rám szótlanul, mintha az arcomról olvasna. Olyan volt a homlokába húzott kendő alól kivillanó, éjfekete szempár, mint két feneketlen, sötétlő tó.

– Tudom, hogy a koporsó jót is jelenthet – szólaltam meg reménykedve. – Például valami rossznak a végét, vagy valami nem kívánt dolognak a halálát…

A jósnő szó nélkül eltette a kártyát.

– Mi volt? Mit jelentett? – faggattam.

– Néha jobb nem tudni – válaszolta, és egy sokatmondó, figyelmeztető pillantást vetett rám.

Mintha a szívem meg a tüdőm felmondta volna a szolgálatot, és megfagyott volna az ereimben a vér. Valami szörnyűség fog történni velem?

– Kérem, mondja el!

A cigányasszony méregetett egy darabig.

– Biztos? – kérdezte végül.

– Biztos.

Lehalkította a hangját.

– Korai halált jelent.

Ennél többet nem volt hajlandó elárulni. Viszont lehúzta a kisujján csillogó parányi gyűrűt, és odanyújtotta nekem.

– Vedd el.

A csodaszép, kerek sárga kővel berakott vastag aranykarika olyan fényűző benyomást keltett, hogy úgy képzeltem, akár egy élégante is hordhatná. Soha nem volt még a kezemben ilyen gyönyörű dolog.

– A nap csodatévő ereje lakozik benne. A legsötétebb helyekre is elhozza a melegséget és a fényt – mondta a cigányasszony, és hozzátett még valamit egy számomra ismeretlen nyelven, majd kihunyt a szemében a fény, mintha legördült volna a függöny, és elfordította a fejét.

Korai halál… Tehát valaki fiatalon, idő előtt meg fog halni! Aztán hamar megkönnyebbültem, mert rájöttem, hogy kiről van szó. Anyánkról! Hát persze! Az ő sorsát mutatták meg a kártyalapok!

Amikor odamentem Gabrielle-hez és Adrienne-hez, a nővérem úgy vizsgálgatta a gyűrűt, mintha értene az ékszerekhez.

– Nem valódi – jelentette ki.

– Honnan tudod? – kérdeztem.

– Onnan, hogy egy cigányasszonytól kaptad.

– Attól még nagyon is lehet valódi! – sietett a segítségemre Adrienne. – A cigányok sok mindent meg tudnak szerezni kézen-közön. Gondolj bele, Ninette, akár egy királynőé is lehetett valamikor!

Gabrielle a fejét rázta.

– A királynők ujjai húsosak. Kicsi lenne rájuk egy ilyen gyűrű.

Csak azért sem hagytam, hogy Gabrielle tönkretegye az én nagy napomat!

– Egy hercegnő ujjára viszont pontosan ráillik – zártam le a vitát.

9

Volt tehát egy közös titkunk Gabrielle-lel, a padló alá rejtett mélók, a könyvekbe rejtett Decourcelle-lapok. A cigányasszonytól kapott gyűrűt pedig zsinegre kötve, az ingblúzom alatt hordtam a nyakamban.

Amikor a nyár őszbe fordult, Julia-Berthe igencsak meglepett minket. Kiderült, hogy a miénknél sokkal nagyobb titkot rejteget. Úgy elmerültünk Gabrielle-lel Decourcelle varázslatos világában, hogy nem vettünk észre semmit, és más sem fogott gyanút egészen addig, amíg Geneviève nővér ki nem ment a szerszámoskamrába kötélért. Ki akarta kötni azt a bizonyos kaput, hogy ne csapkodja folyton a szél.

A kályha mellett kuporogtunk Hélène-nel, Pierrette-tel és Gabrielle-lel. A varrást gyakoroltuk már vagy tízezredszer, és közben Hélène-nek be nem állt a szája. A piaci árus fiúról beszélt, akivel néha a városban találkozott, ahova a nagyanyja húga vitte el az ünnepek idején. Elmondása szerint, amikor a fiú a kezébe adott egy szilvát, összeért az ujjuk, és szerinte ez azt jelentette, hogy szerelmes belé.

Hélène duruzsolását hangos jajveszékelés szakította meg. Nagyon megijedtünk, az én kezemből még a tű és a cérna is kiesett. Mintha Julia-Berthe hangját hallottuk volna. A nővérünk keserves jajongását már máskor is hallottuk, például amikor a hegyekből alászállt sólyom a karmai közé kaparintott egy kisnyulat, és elrepült vele, vagy amikor egy szétdúlt madárfészket és két összetört tojást talált a földön. Nagyon megsiratta a még ki nem kelt, ráncos, rózsaszínű fiókákat, sajnálta, hogy nem növeszthetnek színpompás tollakat, és nem kelhetnek szárnyra.

De ez más volt.

Pánikszerűen felugrottam, és már szaladtam is a heves zokogásba forduló hang irányába. Gabrielle is ott loholt a sarkamban. Végigrohantunk a folyosón, lesiettünk az ütött-kopott kőlépcsőn, majd nekivágtunk a lenti folyosónak, amely a zárdafőnöknő irodájához vezetett. A csukott ajtó mögül az apácák halk mormogása és Julia-Berthe sírása hallatszott. A nővérünk zokogva hajtogatta, hogy:

– De hát azt mondta, szeret!

Szeret? Kicsoda?

Összenéztünk Gabrielle-lel. Bernadette nővér szavaiból csak foszlányokat csíptünk el.

– Az öreg kovács fia… Neki kellett volna a kaput… Nem csoda, hogy azóta sincs kijavítva… Ha nem megyek ki a szerszámoskamrába… Hajszál híján megismerték egymás testét.

Utána pedig az hallatszott, hogy „Jézus, Mária és Szent József!”, majd a rózsafüzér csattogása.

Levegőért kapkodtam. Julia-Berthe, a szabályok megszállottja! Julia-Berthe, aki csak annyit lát a világból, hogy mi jó és mi rossz, mi helyes és mi helytelen! Ez a Julia-Berthe találkozgatott titkon egy férfival?

– De hát azt mondta, szeret! – hüppögte ismét. – Szeret, és feleségül akar venni!

– Feleségül? – hasított a levegőbe a zárdafőnöknő éles hangja. – Már van felesége! Nemrég született kisbabája, itt keresztelték meg a szentélyben!

Ezután mélységes csönd lett, Julia-Berthe nyomorúságától nehéz csönd.

– Nem – rebegte elhaló hangon. – Ez nem lehet igaz. Igenis el akar venni! Miért mondaná, hogy elvesz, ha már nős?

Kővé dermedtem. Visszhangzottak a fejemben a nővérem szavai. Egy nős ember, aki hazudott neki! Egy férfi, akinek felesége és gyereke van otthon! Egy séducteur. Olyasféle, mint az apánk.

Julia-Berthe-et itt, a kolostorban, az orrunk előtt rútul becsapta egy férfi!

Nyílt az ajtó. Villámgyorsan hátrébb húzódtunk Gabrielle-lel. Lesütött szemmel, könnyektől fényes arccal Julia-Berthe lépett ki a folyosóra, két oldalán egy-egy apáca kísérte. A mögöttük haladó Bernadette nővér kijelentette, hogy azonnal keresni kell egy papot, nincs vesztegetni való idő!

Miután eltűntek a szemünk elől, újabb apácák libegtek elő az irodából. Annyira fel voltak dúlva, hogy el sem zavartak minket. Végül kijött Xavier nővér is.

– Hát ti mit kerestek itt? – vont kérdőre minket. – Menjetek vissza a műhelybe!

– Ugye nem esik bántódása Julia-Berthe-nek? – kérdeztem.

– Mi lesz vele? – tudakolta Gabrielle.

A zárdafőnöknő szigorúan nézett ránk.

– Veszélybe került a nővéretek lelkének örök üdvössége. Súlyosan vétett a szemérem ellen. – Azzal a zárdafőnöknő keresztet vetett, majd elviharzott.

Gabrielle-re néztem, aki a fejét rázta, és döbbent, értetlen arccal ezt motyogta maga elé:

– Ha már vétesz a szemérem ellen, legalább gazdag férfival tedd!

Kiskorunktól fogva tudtunk a férfiak és a nők közötti kapcsolatról, hiszen a kis szobáknak, ahol éltünk, nagyon vékony fala volt, ha volt egyáltalán. No meg azt is láttuk, hogy mit csinálnak a macskák a sikátorban, a kecskék a karámban, a marhák a mezőn. Szóval jól tudtuk, hogy a kisbabát nem a gólya hozza.

Vajon Julia-Berthe is emlékezett rá, hogy mit csinált apánk anyánkkal, ha hosszas kóborlás után hazatért? Emlékezett apánk nyögéseire meg a falra vetülő árnyakra? Anyánk ezt úgy hívta, hogy faire l’amour. Szerelmet csinálni. Julia-Berthe, aki mindent szó szerint vett, bizonyára azt hitte, hogy a szerelmet ugyanúgy meg lehet csinálni, ahogy a pulóvert meg lehet kötni, és ez a „szerelemcsinálás” kézzelfogható eredményt hoz, amit megtarthat.