Sz.I.P.

SZEMEK VIHARÁBAN

Copyright © Sz.I.P.

SZEMEK VIHARÁBAN

Minden jog fenntartva!

A könyvből a jogtulajdonos engedélye nélkül sem részleteket, sem az egész könyvet semmilyen formában nem lehet sokszorosítani, másolni, terjeszteni. Ideértve az elektronikus vagy mechanikus módon, a nyilvános előadást, a hangoskönyvet, a televízió- és rádióadást, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést, információrögzítés vagy az átdolgozás bármely formáját az 1999. évi LXXVI. szerzői jogról szóló törvény alapján.

ISBN: 978-615-02-3113-6

Tartalom

- 1. rész: Jégváros – Déva és Ámos 942., Kárpát–medence

- 2. rész: Utazás – Azálea

- 3. rész: Munkács – Abony és Ámos

- 4. rész: Jégváros – Kála és Abony

1. rész

Jégváros – Déva és Ámos 942., Kárpát–medence

A történet helyszíne, Jégváros egy folyóparton feküdt, magas dombok vették körbe. Csodálatos, jég alakú szikláiról kapta a nevét. A várost nem védte várfal, a domborzati viszonya elég védetté tette a külső támadásokkal szemben. Két kaput építettek ki a városon áthaladó észak–déli útvonalon a város határain, elvágva ezzel egy fontos, északra vezető útvonalat, amit csak a városon keresztül lehetett folytatni. Megkerülése sok napos, nehéz terepes kitérőt jelentett. Nehezebb rakománnyal megkerülhetetlen volt. Kereskedelmi szempontból a központi elhelyezkedésének köszönhetően virágzott a város. Minden északra haladó, vagy onnan érkező portéka megtalálható volt Jégváros piacán, sok átutazó szívesen töltött itt időt. A város nyitott volt és barátságos, nem féltek az idegenektől. Az ide érkezők ismerték Jégváros és a vezetők hírét, tudták, hogy jobb betartani az itteni szabályokat.

Jégváros alapítója és tényleges vezetője egy nő volt, akit Delinnek hívtak. A férje volt a névleges vezető. Az ő vezetésükkel telepedtek meg ebben a városban. Sosem támadta meg a várost más törzs a jó diplomáciájuknak és kivételes erejüknek köszönhetően. Mindig jólét volt a városban, hamar benépesült, népszerű város lett a környéken.

Delin halála után Kapitány vállalta el a város vezetését, de ő nem képviselt olyan erőt, mint az elődei, nem tudott békét kötni Tétény fiával, Bogáttal, aki a gyula címet viselte. Bogát gyula az egész területet magáénak akarta tudni, az összes törzset egybe akarta olvasztani, akik ezen a területen telepedtek meg. Néhányan önként megadták magukat neki a rangjának és híresen erős hadseregének köszönhetően, de a környék törzsei közül senki sem hódolt be, így Kapitány sem.

Tavasszal híre ment, hogy Bogát hadjáratot indított. Kapitány nyomon követte az eseményeket. Mire Dombvároshoz értek, már nagyon közel járt a tél, de Kapitány tudta, hogy Jégvárost még biztosan be fogják venni, mint a legnyugatibb célpontjukat. Fontos volt nekik az észak–déli útvonal feletti hatalomátvétel. Kapitány minden tőle telhetőt megtett, hogy felkészítse a várost a harcra, összehívta a férfiakat és a nőket, mindenki megkapta a feladatát.

Amikor eljött a nap, havas és fagyos volt minden. Jégváros lakóinak hangulata borús volt, félelem uralkodott a levegőben. Veszély közeledett, az ellenség már nem volt messze. A Jégvárostól nyugatra eső városban, Dombvárosban zajlott a vérengzés. Nem volt mit tenni, nem volt elég erő szembeszállni a hódítással.

Déva és Manga a városkapu megerősítésénél segédkeztek a férfiaknak, minden erővel igyekeztek lezárni a déli bejáratot. Ezen a reggelen, mire Déva odaért, Manga már nagyban feltartotta a férfiakat a munkában.

Manga csinos, szőke, fiatal lány volt, akinek sokan pályáztak a kegyeire. Dévával gyerekkori barátnők voltak.

– Mik a hírek? – kérdezted Déva Mangától, látva, hogy nagy a tanakodás. Manga félrevonta Dévát.

– Azt mondják, estére ideérnek – mondta suttogva Manga. – Kapitány megtiltotta, hogy bárki pánikot keltsen. Dombvárost már elfoglalták, iszonyatos pusztítást végeztek. A központi egységekből nem sok maradt. Aki túlélte, éjszaka érkezett, a Kapitány elszigetelve tartja őket, hogy ne beszéljenek senkivel – mesélte Manga reszketve.

– Nyugodj meg, Kapitány biztosan kitalál valamit! Jégváros védett helyen van – próbálta nyugtatni Déva a barátnőjét.

– Ez nem minden! Állítólag a hadvezérük nagyon kegyetlen módon bánt a helyiekkel – mondta Manga félelemmel a hangjában.

– Mégis milyen módon? – most már Dévát is átjárta a rettegés, de folytatta, félelmét elrejtve. – Ne butáskodj! Tudod, hogy szükségük van ránk. Majd kitalálunk valamit.

– Igen, már ki is találtam, el kell bújnunk! Már nem érdekel a kapu, úgyis bejönnek. Gyűjtsünk minél több ennivalót és bújjunk el a pincébe – találta ki Manga.

– Tudod, hogy nem fogom itt hagyni őket, segítenem kell! Egyébként is én félek a szűk helyeken, nem fogok egy pincében bujkálni.

Még egy ideig tovább győzködték egymást, de végül a saját útjukat járták. Délben Jégváros bezárta a kapuit, amit tudtak, megtettek és felkészültek a támadásra. Feszült és nagyon hosszú délután volt, majd napnyugtakor baljós csend ült Jégvárosra. Tudták, hogy hamarosan elkezdődik…

Déva a végsőkig segített a kapuk eltorlaszolásában, de nem sokkal később látta, hogy oldalról gond nélkül átjön az ellenség. Sötét, fekete alakokat látott, rettegés járta át a testét. Gyorsan keresett egy eldugott helyet és elbújt.

A harcnak gyorsan vége lett. Az ellenség nem érkezett nagy haderővel, de nagyon képzett harcosok voltak, velük a helyi vadászok és mesterek nem tudták felvenni a harcot. Sokan meghaltak. Az utóbbi napokban sok hó leesett, a fehér táj pillanatok alatt vörösre változott Déva reszkető szemei előtt. Rengeteg vér folyt, Déva barátai, szomszédai és ismerősei is áldozatul estek. Mindegyiküket látta meghalni. Rettenetes fájdalom volt a szívében, de nem mert hangot kiadni, nehogy megtalálják. Annyira félt ettől, hogy még sírni sem tudott.

Kapitány is elesett, a hadvezér végzett vele, majd vele együtt Jégváros is elesett. Az életben maradt férfiakat a fogdába zárták, a nőket és a gyerekeket sorba állították. Manga is köztük volt.

Déva egy félreeső épület mögött bújt el egy rendezetlen szekér alatt. Már majdnem mindenkit begyűjtöttek. Dévának úgy vert a szíve, hogy attól félt, meghallják. Rettegett, hogy mi lesz a sorsuk, mit fognak velük tenni ezek a kegyetlen gyilkosok. El kellett rejtőznie, nem kerülhetett ezeknek a barbároknak a kezére.

Míg ezen gondolkodott, valaki elkapta a lábát és kihúzta a szekér alól. Nagyon gyorsan és halkan mozgott, Déva észre sem vette, hogy van ott valaki. Az ellenség volt az. Először Déva nem látott mást, csak a nagy barna szemeket. Olyan volt az egész, mintha egy lassított felvétel lenne.

Valami félelmetes érzés fogta el, soha nem érzett még ilyet. Meleg, izgalmas és egyben félelmetes tekintet… Majd jött a tekintetben a döbbenet és a fagyás. Ez ismerős érzést keltett Dévában. Előfordult, hogy a férfiak így reagáltak, amikor meglátták, de akkor általában ezt mosoly is követte. Ezen az arcon nem volt mosoly, csak vér. Pár pillanat múlva tudatosult a lányban, hogy a férfi nincs egyedül, többen vannak. Szökésre semmi esélye nem volt, de ez nem érdekelte Dévát, meg kellett próbálnia. El kell futnia az erdőbe, rég azt kellett volna tennie.

– Látom, megint kifogtad a legszebbet – nevetett az egyik.

– Ami így az enyém! Vigyétek a gyűjtőbe – adta parancsba a férfi, aki megtalálta Dévát, és ezzel vége lett a nevetésnek. A férfi elfordult és elindult a tér felé. Dévának felfordult a gyomra. Tudta, hogy ez az utolsó esélye, rohanni kezdett. Az ott maradt két férfi között elszaladt, és ahogy csak tudott, futott. Nem jutott messzire; a férfi, aki megtalálta, utolérte és elestek.

– Mégis mit képzeltél, hova futsz? – kérdezte Dévát, miközben felállította, majd a társaira nézett. – Mindent nekem kell csinálni? Nem bírtok egy nőt begyűjteni?

– Te vagy a leggyorsabb, Ámos, meg hát a tied, nem? – röhögtek jót a többiek.

Visszamentek a térre, Ámos nem engedte el Dévát. Ahogy fogta a férfi, a ruhán keresztül is izzott a bőre a lánynak. Déva tudta, hogy nem lesz több esélye a szökésre, legalábbis egyelőre, de nem fogja feladni! A félelemtől hányingere volt, de próbálta leplezni rosszullétét, higgadtan lépkedett a gyűjtő felé.

A közházba terelték össze a nőket és a gyerekeket. A fiatal lányokat külön csoportba gyűjtötték. Ámos ide vezette Dévát, Manga is itt volt. Megszorították egymás kezét, így próbáltak lelket önteni a másikba. Déva most, hogy kikerült Ámos szorításából, körbenézett. Sok harcos volt, biztosan többen, mint ahány férfi túlélte. Sok ideje nem volt felmérni az ellenséget, mert Ámos beszélni kezdett. Rövid és tömör szónoklatot tartott.

– Jégváros a miénk! Egyelőre ez a végállomásunk, itt töltjük a telet. A férfiak elzárva maradnak, a nők pedig minket fognak kiszolgálni. Egyéb esetben mindenki élheti az eddigi életét. Aki nem működik együtt, azt megbüntetjük! Déva ekkor realizálta, hogy Ámos volt az a kegyetlen hadvezér, akiről reggel Manga mesélt, és a felismeréstől borzongás futott végig a testén. Jobban megnézte a férfit. Első ránézésre nem volt benne semmi különös: közepes testalkatú férfi komoly páncélzattal. Haját összekötve hordta, mint a legtöbbjük, rövid szakálla volt, viszont a társaival ellentétben neki a szeme komor volt és kegyetlen. Hamar észrevehetővé vált, hogy nagy tisztelet övezi.

Ámosnak öt alvezére volt, ők irányították a többieket. A gyerekeket egy sarokba terelték, az idősebb nőknek ételt kellett készíteni. A fiatal lányokat átvitték a női fürdő épületébe, ahová bezárták őket, így magukra maradtak. Többen sírni kezdtek, mert tudták, hogy mi vár rájuk… Nem sok idejük maradt, hogy felocsúdjanak a történtekből, már nyílt is az ajtó. Három férfi lépett be az alvezérek közül.

– Én Zoárd vagyok, ők itt Tege és Kelen. Én fogok értetek felelni, de bármelyikünkhöz fordulhattok, ha szükségetek van valamire. A nőkkel szembeni erőszakot nem pártoljuk, de ha ellenszegültök vagy szökni próbáltok, meg fogunk büntetni titeket! Ma este a testvéreim rendelkezésére fogtok állni, készüljetek elő! – majd szétosztották a tiszta ruhákat.

Zoárd és két társa, Tege és Kelen minden egyes lányt hosszan és alaposan végigmértek, de nem nyúltak hozzájuk, csak odaadták a ruhákat. Zoárd ért oda Dévához először, hosszan végigmérte. Vékony, mégis nőiesen kerek alkata volt a lánynak, gyönyörű, derékig érő, sötétbarna hullámos haja, telt ajkai, nagy világosbarna szemei, melyek ellenállással voltak teli.

„Kíváncsi leszek, Ámos hogy kapja meg ezt a nőt erőszak nélkül” – mosolygott kárörvendően magában Zoárd.

Ámos nem tolerálta a nőkkel szembeni erőszakos viselkedést, így sokkal nehezebb volt köztük fegyelmet tartani, de azért Zoárdnak megvoltak a módszerei, amik nem hagytak látható nyomot.

Miután végeztek a ruhák kiosztásával, ott hagyták a lányokat, és megint rájuk zárták a fürdőt.

– Micsoda fogás! Ennyi fiatal, szép lány… Nem fogunk unatkozni a télen – nevetett kéjesen Tege.

– Ámos tudja, hol kell megpihenni – kontrázott rá Kelen.

– Nem pihenni vagyunk itt, ne dobjátok el az agyatokat! – korholta őket Zoárd.

Csatlakoztak a többiekhez, akik már lakomáztak, kifosztva az éléskamrákat.

Ettek, ittak, megünnepelték a győzelmüket.

Manga és Déva eleget tettek az utasításnak, mint a többi lány is. Rendbe szedték magukat és átöltöztek. Tudták, hogy elkerülhetetlen, ami rájuk vár. Hosszasan várakoztak, végül Manga nem bírta tovább, elkezdett sírni. Déva próbálta megnyugtatni.

– Azt mondták, hogy nem fognak erőszakoskodni, nyugodj meg, Manga! Lehet, egy kedves férfit kapsz – kezdte Déva.

– Hogy mondhatod ezt? Az összes egy szörnyeteg, undorodom tőlük! – sírt tovább Manga.

– Igen, én is – suttogta komoran, maga elé nézve Déva.

Ekkor kinyílt az ajtó. Zoárd elkezdte kiválasztani a lányokat és kivinni őket egyesével. Az első lánytól, aki ellenállt és közölte a férfival, hogy nem megy, megkérdezte, hogy akkor a büntetést választja és utánamegy, vagy indul most azonnal. A lány a büntetést választotta. Zoárd behívta Tegét és Kelent, egy faoszlophoz kötözték a lányt, majd szíjjal ötször sújtott le rá Zoárd. Utána Tege és Kelen kivitték.

– A következő ellenálló 10 ütést fog kapni – közölte a lányokkal Zoárd.

A férfi egyre gyorsabban dolgozott, alig várta, hogy a csinos szőkét megkapja. A végén már csak Manga, Déva és még két lány maradt. Zoárd szólt Kelennek.

– A barnát vidd fel Ámosnak – Kelen megfogta Dévát, de a lány nem mozdult. Kelen Zoárdra nézett.

– Tudod, mi lesz, ha nem mész – kezdte fenyegetően villogó szemmel Zoárd. – Így is, úgy is ott fogsz kikötni! Nem akarom széthasítani a szép bőrödet.

– Zoárd olyan közel hajolt a lányhoz, hogy Déva érezte a lehelete melegét.

– Ha nem akarod a vezérünket, megkaphatsz itt gyorsan mind a hármunkat – suttogta Déva fülébe a férfi, miközben megragadta az arcát, a szája centiméterekre volt Déváétól. Ettől a lány kijózanodott és újra tűz izzott fel a szemében.

– Köszönöm az ajánlatot, de ezt kihagyom – Déva arcon köpte Zoárdot izzó, dühös tekintettel. A férfi erre meg akarta ütni, de Kelen elkapta a kezét.

– Viszem Ámoshoz – mondta Kelen jelentőségteljesen, mire Zoárd kelletlenül bólintott.

Kelen és Déva elindultak a nagy házba.

„Természetesen ide költözött be a fő hadvezér” – gondoltam magában gúnyosan Déva. Már nem félt. Tudta, hogy ellen fog állni a hadvezérnek, ahogy csak tud…

A ház bejárata egy nagy térbe nyílt, ablak volt a végében, középen pedig egy nagy asztal székekkel. Az asztal meg volt terítve finomabbnál finomabb ételekkel.

„Gondosan kifosztották az éléskamrákat – gondolta Déva. – Mit képzelnek ezek, egyhavi tartalékot felzabálnak egy este alatt?”

Ámos az egyik sötét, hátsó sarokban állt és feszülten figyelte a lány minden reakcióját. Gyönyörűnek látta, a bőre ki volt vörösödve, ami még vonzóbbá tette számára. Valami megmagyarázhatatlan, fura érzése támadt, ahogy ránézett. Melegséget érzett a szokásos vonzalom mellett.

– Köszönöm, Kelen, innentől boldogulok egyedül is – próbálta elküldeni Kelent Ámos.

– Biztos? – kérdezte nevetve Kelen.

– Tűnés! – parancsolta Ámos. Magában mosolygott. Tudta, hogy övé lesz a legszebb, mint mindig, és most is irigykedhetnek rá, mint mindig.

Déva csak sejtette, hol lehet Ámos, abból, ahonnan a hang jött. Nem igazán látta, amitől megint kezdett rátörni a félelem. Hogyan küzdjön ellene, ha nem is látja?

Ahogy Kelen távozott, Ámos kilépett a sarokból, így Déva megláthatta. Most is hasonlóan hatott rá, mint az első alkalommal. Lefagyott, csak nézte vörösödve a férfi szemét, nem látott mást. Majd érezte, hogy izgalomba jön. Ettől Déva nagyon dühös lett magára. Hogy vonzódhat egy ilyen vadállathoz, amúgy sem tetszett neki, még ha minden egyebet félre is tenne – győzködte magát. Ettől egy kicsit kijózanodott, és újra elöntötte a düh.

Ámos közben elindult az asztal körül és elkezdett beszélni, hogy leplezze döbbenetét, amit a lány rá szegezett tekintete okozott. Érezte, ahogy a lányra néz, elveszíti az uralmat önmaga felett. Kisebbnek érezte magát, már nem ő volt a főnök, hanem a lány. Ettől rettenetesen zavarba jött, ez nem történhet meg semmilyen körülmények között. A továbbiakban kerülte a lány tekintetét, nehogy újra rátörjön ez az érzés.

– Gondolom, éhes vagy. Egyél bármit, amit megkívánsz – mutatott Ámos az asztalra.

Déva nem mozdult, meredten állt tovább, szemét az ablakra szegezte, tekintetében dac volt. Ámos látva, hogy nem ért célt, így folytatta:

– A testvéreim azt mondták, tudsz beszélni és érted is, amit mondunk. Ezt határozottan állították – célzott a fürdőben történt incidensre somolyogva. Közben az asztalt megkerülve közeledett Dévához. A lány továbbra sem reagált, így Ámos folytatta. – Az a helyzet, hogy egy darabig össze leszünk zárva és igaz, nem vártatok minket túl barátságosan, de én hajlandó vagyok ezen túllépni, hogy jobban teljen az idő, amíg itt vagyunk.

Déva nem tudta tovább leplezni a dühét és a felháborodását. Gúnyos nevetésben tört ki, majd ránézett Ámosra.

– Neked van bőr a képeden! – nevetett gúnyosan Déva. – Leigáztatok minket, nem foglak szívesen látni, akármeddig is maradsz! – és visszafordult az ablakhoz, mint aki befejezte a beszélgetést.

Ámos odalépett az asztalhoz, töltött mindkét pohárba, majd az egyiket Dévának adta.

– Akkor igyunk erre – Ámos és Déva csak nézték egymást.

A férfinak a szeme se állt jól, és Déva biztos volt benne, hogy valamiben mesterkedik. Tudta, hogy eszköznek akarja használni.

„Hogy képzeli ez a barom, hogy itt fogok vele iszogatni?”

– Nem iszok veled sem erre, sem másra. Az ennivaló meg kevés lesz ahhoz, hogy megvegyél. Fejezzük ezt be, szeretnék hazamenni, elfáradtam!

Most már Ámos is ideges lett.

„Mit képzel ez a nő? Azt hiszi, egy bálban van, és ha őnagysága fáradt, hazaviszem? Amúgy is kit érdekel, hogy mi baja van?” – gondolta magában Ámos. Végül gyorsan lehiggadt, így itt nem fog csatát nyerni, és ehhez nem volt hozzászokva. Kihúzta Déva mellett a széket, odaállt a lány mellé, szorosan megfogta a derekát, majd lassan haladt a keze felfelé a hátán. Látszott a lányon, hogy erre nem számított, nem is ellenkezett.

Déva valóban meglepődött, mert az érintésben nem volt erőszak, hanem gyengéd volt és izgató. Ettől elvesztette a határozottságát. Ámos felért a lány tarkójáig, megsimogatta, majd maga és a szék közé húzta Dévát. Leültette a lányt a székre, ő is leült mellé.

– Egyelőre nem mehetsz haza. Ha nem akarsz itt maradni, visszamehetsz a fürdőbe. Bármilyen erőszakos és veszélyes ember is vagyok, a nőket nem bántom, nem lelem benne örömömet, és nincs is rá szükségem. A nők maguktól és örömmel jelentkeznek erre a kiváltságra. A döntés a tiéd!

Déva megkönnyebbülve elnevette magát, bár tudta, hogy rossz döntést hoz, mert úgy lett volna jobb és könnyebb, ha marad. Ennél csak rosszabb jöhet, de a büszkesége nem engedte, hogy önként odaadja magát, elárulva ezzel a várost és a saját testét. Felállt, majd a férfi felé biccentette a fejét.

– Viszlát, hadvezérem – ironizált gúnnyal a szemében és elindult kifelé. Ámos is felállt és kikísérte.

– Viszlát, szépségem – mondta kihívóan Ámos.

– Déva, maradjunk ennél.

– Szóval Déva – mosolygott Ámos, majd félrevonta Kelent, aki az ajtónál őrködött Tegével.

– Vigyétek vissza a fürdőbe, tartsd rajta a szemed! Nem nyúlhat hozzá senki. Holnap hozzatok valakit, aki már be van törve, mára már belefáradtam.

– Igen, azt látom, hogy jól lestrapált a nő – vihogott Kelen.

– Ne is mondd – nevettek mindketten.

Mire Déva visszaért a fürdőbe, már volt néhány lány, akikkel végeztek. Néhányan sírtak, mások összekuporodva feküdtek. Déva tudta, hogy nem mondhatja el senkinek, milyen szerencséje volt. Bűntudat kezdte gyötörni és nagyon éhes volt, már egy napja nem evett semmit. Annyira fáradt volt, hogy szinte azonnal elaludt a földön.

Másnap hajnalban még éhesebben ébredt. Eszébe jutott, hogy a fürdőnek van egy hátsó kijárata is. Csendben odament az alvó lányok között. Szerencsére ezt még nem fedezték fel, nyitva volt az ajtó. Kint csendes volt minden, néhány részeg harcos feküdt az épületek mellett. Az egyik harcos mellett ott hevert a kése. Déva halkan felkapta és elindult az erdőbe vadászni. Nyugalom árasztotta el a testét, csak a természet és ő volt. Itt mindig biztonságban érezte magát. Ebből a meghitt érzésből még fel sem ocsúdott, már jött is a veszély. Egy vaddisznót kapott el egy farkas, ami errefelé gyakori volt. Úgy megijedt, hogy hiába tudott zaj nélkül mozogni – ebben különösen tehetséges volt, ezért sokszor elvitték magukkal a vadászok –, most zajt csapott. A farkas elindult felé. Tudta, hogy nincs esélye elszaladni, így várt, és amikor a farkas rávetette magát, szúrt. Szerencséje volt, egyenesen a farkas szívébe döfött, ami rögtön kimúlt. A lány mindenét vér borította.

Eljátszott a gondolattal, hogy megszökik, sosem tér vissza Jégvárosba, de nem engedte a lelkiismerete, nem tudta otthagyni szeretett lakhelyét. Úgy döntött, hogy bentről fogja bomlasztani az új hatalmat. Magához kötötte a disznót meg a farkast is, és levonszolta az erdőből. Mikor beért a városba, a harcosok már járőröztek. Vett egy nagy levegőt és továbbment. A férfiak döbbenten álltak és nézték a lány véres ábrázatát, ahogy a vadakat vonszolta. A kés még a kezében volt, úgy festett, mint egy démon. Ámos sietve közeledett ötödmagával.

– Zoárd, vedd el a fegyverét! – kiabált Ámos. – Hogy történt ez meg? – kérdezte dühösen Zoárdot a férfi.

Déva eldobta a kést és a köteleket, közben a hat férfi megállt előtte. Ámos utasítását várták.

– Éhes voltam, úgyhogy elmentem vadászni. Errefelé ezt így oldjuk meg, nem pedig ellopjuk másét – mondta Déva kihívóan Ámosra nézve. – A disznót megcsináljuk magunknak, a farkas prémje is kell, mert fázok, a többi részét Önnek szánom, hadvezérem, a nagylelkűségéért, amiért ilyen jó hozzánk – gúnyolódott Déva.

Ámos köpni-nyelni nem tudott döbbenetében. Ilyen szemtelen, félelmet nem ismerő nőt még életében nem látott, ráadásul egyedül megölt két nagyvadat.

„Na, ez a nő hozzám való, kell nekem” – gondolta magában Ámos.

– A farkas az enyém, a disznót viheted – közelebb lépett a lányhoz, hogy csak ő hallja. – Most az egyszer nem büntetlek meg, hogy elszöktél, de legközelebb nem lesz kivétel – szeme villogott, iszonyat kegyetlenség és düh áradt belőle, meg még valami, amit Déva nem értett. Talán aggodalom? A lány megijedt, nem a szavak miatt, hanem a tekintet volt elviselhetetlen.

– Ha vadászni akarsz, szólsz nekem és kimegyünk. Az a farkas meg is ölhetett volna!

– Miért érdekel az téged, ha engem nem? – elvesztek egymás tekintetében.

Végül a férfi törte meg a csendet.

– Menj vissza a fürdőbe, úgy látom, rád fér a tisztálkodás – mindketten elmosolyodtak, majd Ámos sarkon fordult és otthagyta a lányt.

Amikor Déva belépett a fürdőbe, a lányok ijedten néztek rá. Manga odarohant hozzá.

– Jól vagy, Déva? Mi történt veled? Bántottak? Mit csináltak azok az állatok? – kérdezte Manga az aggódástól könnybe lábadt szemmel.

– Semmi bajom, ez nem az én vérem. Csak elmentem vadászni, mert éhes voltam.

– Mit csináltál? De hogyan? Nem vagy magadnál! – korholta Manga.

– Az biztos, Manga, tényleg nem vagyok magamnál – nevetett Déva –, de hoztam egy disznót meg egy farkast. A disznót megehetjük – mesélte örömmel Déva, majd megölelték egymást.

– Menjünk a meleg vízbe és meséld el, hogy mi történt – kérte Mangát Déva. Miközben fürödtek, Manga elmesélt mindent.

– Miután téged elvittek, Zoárd engem választott. Megmondtam neki, hogy nem megyek vele, válasszon mást. Azt mondta, hogy akkor megkeresi a két legundorítóbb, igénytelen harcost és azoknak ad – Manga hangja elcsuklott. – Elfogadtam a sorsom és Zoárddal mentem. Megkérdezte, hova akarok menni. Mondtam neki, hogy haza. Amikor hazaértünk, kidobott onnan mindenkit. Adott enni, inni. Igazából kedves volt utána már, hogy nem ellenkeztem. Féltem nagyon tőle, látod, milyen kegyetlen.

– Persze, hogy féltél! Jól tetted, hogy nem ellenkeztél. Legalább nem bántott, ez a fontos – vigasztalta Déva.

– Egy idő után a bortól megszédültem, nem is teljesen emlékszem mindenre. Bevitt az ágyba és megtörtént.

– Örülj neki, legalább nem volt olyan rossz, mint itt sokaknak. Hallottam, hogy kegyetlenül bántak néhány lánnyal, sokan zokogva jöttek vissza.

– Veled mi történt? Ez az Ámos iszonyat félelmetes. Bántott? Nagyon rossz volt? – kérdezte Manga.

Déva zavarba jött, nem akart hazudni a legjobb barátjának, de az igazat sem mondhatta el.

– Nem volt vészes, kibírtam. Túl vagyok rajta, remélem, neki olyan rettenetes volt, hogy legközelebb egy szajhát választ, mondjuk Helgát – mindketten nevettek.

– Ne is mondd! Helga reggel jött vissza csont részegen, állítólag akkora sikere volt, hogy nem is számolta – nevetett Manga.

– Mondjuk ez neki nem újdonság… Eddig is lefeküdt, akivel csak tudott – kuncogott Déva is.

Néhány óra múlva Zoárd jött be a fürdőbe, kiengedte a lányokat. Dolgozni kellett menni, mindenkinek oda, ahova jelentkezett. A bordélyba is volt jelentkező, de a legtöbben főzni vagy mosni mentek. A téren felrakták a malacot forogni. Déva és Manga főzni jelentkeztek, mert Déva nagyon éhes volt, és ott tudott csenni néhány falatot. Zoárd Mangára nézett.

– Neked nem kell dolgozni, hazamehetsz.

– Tudod, hogy nem lesz ingyen – súgta Déva Manga fülébe.

– Én szeretnék főzni – mondta Manga Zoárdnak. A férfi Dévára nézett.

Már tudta, hogy el kell távolítania Mangától ezt a lányt.

– Te meg mehetsz a nagy házba – mondta Zoárd Dévának.

– Nem hiszem, hogy ott szívesen látnának, és szeretek főzni – mosolygott Déva.

– Viszlát, hölgyek – mosolygott Zoárd is. „Meg kell hagyni, nem semmi ez a nő” – gondolta Zoárd Déváról. „Egyhamar nem töri be a vezérünk. Nekem viszont telitalálat ez a szőke” – konstatálta magában.

Este visszament Manga és Déva a fürdőbe, de csak alig a lányok fele volt ott.

– Miért vagyunk ilyen kevesen? – kérdezte Manga a többiektől.

– Aki nincs itt, az önként választott – felelte az egyik lány dühösen.

– Azt is meg lehet érteni, hogy legalább ők akarnak választani – érvelt a mellette álló lány.

Zoárd megérkezett, pár lányt osztott csak ki, majd egy vastag takaróval odalépett Dévához.

– Neked azt üzeni, hogy azt nem szeretné, ha fáznál, és ma este ezért szöknél meg – odaadta Zoárd a takarót Dévának. A lány döbbenten állt. Nem hitte el, hogy ennyivel megússza, ezt akár még be is tudja tartani.

Zoárd elindult Mangával kifelé.

– Holnap szeretném, ha otthon várnál – mondta Zoárd Mangának, miközben megsimogatta a lány kezét, amit Manga ijedten elhúzott.

Ámos a térről elindulva elkomorodott, intett Kelennek.

– Hívd össze hozzám a húszakat, most! Ezt meg nyúzzátok meg – mutatott a farkasra Ámos.

A húszak az összes vezetőt magába foglalta, hamarosan összegyűltek mind a nagy házban.

– Ez a nő életveszélyes! Mind az öt alvezérem megfigyeli innentől és jelentetek! Senki nem érhet hozzá! Biztosan szervezkedni fog. Egyáltalán, hogy fordult elő, hogy meg tudott szökni? – emelte meg a hangját a férfi. – Honnan volt kése? Válaszokat akarok, Kelen, te vagy az ügy felelőse! Úgy látom, Zoárd eszét a szőke úgy elvette, hogy nem tud vigyázni a nőkre. Talán nem alkalmas a pozícióra!

– Vezérem, az őrzés ki volt adva Kenéznek! Ő és társai hibáztak – védte magát Zoárd. Kenéz elő is állt.

– Te fogod a rabokat ellátni innentől, őrzést nem kapsz! Ha még egyszer előfordul bármilyen hiba, megkorbácsolunk! Ez mindenkire vonatkozik, nem akarok több hibáról hallani! Mindenkitől éberséget várok, még nincs pihenés! Mi van a készletekkel?

– A készletek siralmasak! Ezek vagy hülyék, hogy így akartak nekiállni a télnek, vagy rejtegetik valahol – számolt be Tege.

– Szervezz keresőcsapatokat a készletek megkeresésére, és mindenki nézze át az általa elfoglalt házat! Mindent le kell adni a közösbe! – mérte végig az embereit, hogy tudatosítsa: itt nincs magán gyűjtögetés. – Holnaptól pedig vadászni megyünk kisebb csoportokban. Halk mozgású embereket hozzatok reggel a térre. Egyelőre ennyi! Éberség, emberek!

Mivel a nővel nem épp az elképzeléseinek megfelelően alakultak eddig a dolgok, Ámosnak körbe kellett néznie. A megbeszélés után lement a közházba, ahol a nők főztek. Ahogy belépett, sokan ránéztek és abbahagyták a munkát. Intett, hogy folytassák. Sok nővel szóba elegyedett, gyorsan meg is találta Margót, a város legjobb szakácsnőjét.

– Margó, igaz? – kérdezte Ámos.

– Igen, én vagyok.

– Menjen a nagy házba, vigyen magával két lányt, aki segít magának főzni és rendet tartani!

– Én, uram? – kérdezett vissza Margó hitetlenkedve, félelemmel a szemében.

– Maga a legjobb szakács Jégvárosban? – kérdezte mosolyogva Ámos.

– Igen, én vagyok – mosolygott Margó.

– Akkor maga és két lány! Legyenek szemrevalóak, ért engem, Margó? – mosolygott kéjesen Ámos.

– Nem, uram, nem értem! Aki szép, az lusta – mire mindketten nevettek.

– A fürdőházban lévőkön kívül bárki jöhet – veregette meg Margó vállát Ámos –, csak legyen szorgalmas!

Miközben ezen nevettek, Ámos érezte, hogy figyelik. Egy távolabbi eldugott zugot pásztázott, és meg is látta Dévát a szőkével. Nagy munkában voltak, közben sutyorogtak. A férfi ebből tudta, hogy Déva nem fogadta el Zoárd ajánlatát, hogy menjen a nagy házba. Csalódott volt, bár fogadott volna rá, hogy így lesz. Kis ideig nézte a lányt. Már nem volt véres. Haja nedvesen hullott a mellére. A mellbimbója kemény volt a ruha alatt, és Ámos szinte maga előtt látta a kerek almák feszességét. Vágytól égett, gyorsan elköszönt hát és szólt Zoárdnak, hogy sürgősen küldjön neki egy nőt.

Zoé egyszerű lány volt. Készséges, igazából tetszett is Ámosnak, de Déva mellett elhalványult a fénye, közben csak Déva mellére tudott gondolni és azokra a kemény mellbimbókra. Utána visszaküldte a lányt a fürdőbe, mert magányra vágyott.

Reggel, mikor Déva felébredt, Manga még nem volt ott. Déva aggódott, mi lehet vele. Néhány lány izgatottan suttogva beszélgetett. Odament hozzájuk csevegni, hátha megtud valamit, de mire odaért, a lányok elhallgattak.

– Mi történt? – kérdezte Déva kedvesen mosolyogva.

– Semmi különös – jött a fura válasz. Déva népszerű volt, mindig beszélgettek vele, így ebből érezte, hogy valami nem stimmel.

– Nyugodtan elmondhatjátok. Mi a baj? – forszírozta tovább Déva.

– Tegnap Ámoshoz vittek – vallotta be Zoé. Déva meglepődött.

– Szegénykém, és hogy bírtad? – kérdezte sajnálkozva Déva, bár tudta, hogy Zoé ennek örült, rá volt írva az arcára.

– Hát, ami azt illeti, sokkal jobb volt, mint az eddigiek – tört ki a válasz boldogan, csillogó szemmel Zoéból.

– Jaj, de jó, hogy így összeilletek! Remélem, engem békén hagy. Látni sem akarom, megölte Kapitányt és rengeteg férfit, nekem rettenetes volt vele – tett rá három lapáttal Déva, hátha Zoé elszégyelli magát a kitöréséért.

– Most már ők vannak itt, Déva, köztük kell boldogulnunk – érvelt Zoé.

– Tudom, és tényleg örülök nektek – hagyta rá Déva és elkezdte fésülni a haját. A többi lány pár pillanatig irigykedve nézte őt. Gyönyörű haja csillogott a hátán, ahogy a fésű siklott benne.

Ekkor belépett a fürdőbe Zoárd és Ámos. Déva kezében megállt egy pillanatra fésű, aztán nyugodtan folytatta.

„Őfelsége mit keres itt? Hogyhogy nem az embereit küldte? Mi lehet olyan fontos, hogy személyesen teszi tiszteletét?” – gondolta Déva gúnyosan. Nem is sejtette, miért jött a férfi, de egyben biztos volt: nem Zoé miatt jött, aki áhítatos szemmel bámulta a férfit.

Ámos és Zoárd a bejáratnál megtorpant. Ámost most is elkápráztatta Déva látványa. Miután felocsúdott, Zoárdhoz kezdett halkan beszélni.

– Mégis mit csinál?

– Valószínűleg ezért ilyen szép a haja – válaszolt mosolyogva Zoárd.

– Hozd ide, indulni akarok! Oda nem lesz szüksége báli frizurára – elnevették magukat, majd Zoárd odalépett Dévához.

– Te jössz, hercegnő, ha befejezted a cicomázkodást, dolgod van – közölte Zoárd Dévával, aki abbahagyta a műveletet és odament Ámoshoz.

– Szerintem más jobban örülne ennek – súgta oda Ámosnak és Zoéra nézett.

– Nem hiszem, és azt sem, hogy alkalmas lenne rá. Vadászni megyünk. Déva döbbenten nézett Ámosra, de nem bírta ki, hogy ne mosolyogjon.

Úgy festett, Ámos felvette a kesztyűt, pedig a tegnapi után Déva azt hitte, hogy elengedi őt és más nő után néz. Zoé is ezt támasztotta alá. Mindenesetre imponált Dévának a férfi kitartása.

A téren öt férfi csatlakozott hozzájuk.

– Ez így nem lesz jó, túl hangosak lesztek – jegyezte meg Déva.

– Szeretnél inkább kettesben menni velem? – kérdezte kihívó mosollyal Ámos.

– Nem erről van szó.

– Én is szívesebben mennék veled kettesben – folytatta Ámos, mintha nem is hallaná Déva válaszát –, de valakinek cipekednie is kell.

– Akkor nagyon pozitívan állsz a mai fogáshoz – nevetett Déva.

– A tegnapi fogásokból indultam ki, és hozzáraktam, amit én fogok ejteni – nevetett Ámos. – Gyere, válasszunk fegyvert!

Déva kiválasztott egy lándzsát és egy kést.

– Minek a kés? – kérdezte Ámos.

– Az csak azért kell, hogy meg tudjam védeni magam tőled – válaszolt cinikusan Déva.

– Na jó, ezt kérem – nevetett Ámos és kivette Déva kezéből a kést. A férfi íjat vett magához, meg a szokásos harci fegyverarzenálját. Fejsze, több kés, minden volt nála. Déva a fegyvereit vizslatta.

– Ez így nem túl igazságos – lassan visszavette Ámos kezéből a kést, miközben végig a szemébe nézett. Közelebb hajolt a férfi arcához, aki megbabonázva nézte a lányt, majd visszaadta neki a kést.

– Rendben, talán egy kés belefér – konstatálta Ámos mosolyogva. – Hogy lehet ilyen kevés ellátmányotok tél elején? – tette fel a fontos kérdést a férfi, kizökkentve ezzel Dévát a játékából.

– Miért? Kevés az ellátmányunk? Mi egész évben vadászunk, hogy ne borítsuk fel az erdő egyensúlyát a tömeges vadászatokkal. Itt mindig van mit enni, ha más nincs, akkor halászunk a folyóból. Szóval, vezérem, ha nem engeded el a férfiakat, minden nap vadásznotok kell. Itt így megy ez – nevetett gúnyosan Déva.

Ámos erre csak hümmögött, igazából nem győzte meg Déva érvelése. Biztos volt benne, hogy dugdossák valahol a téli ellátmányt.

Az erdőbe érve Déva konstatálta, hogy mindenki kellően halkan mozog, ami meglepte őt. Sok vadat ejtettek, de nagyvadat nem. Déva úgy döntött, hogy kezdeti tervét módosítja, és beljebb viszi őket az erdőbe. Hiszen képzett harcosokról lévén szó, csak elbánnak a farkasokkal is. Ekkor már Déva és Ámos is ejtett szarvast, meg is beszélték, hogy visszaindulnak, de Déva megtorpant. Ámos feszülten figyelte.

– Körbevettek a farkasok – suttogta Déva ijedten.

– Hányan vannak? Van kiút közöttük? – kérdezte Ámos feszülten.

– Sokan, nem tudom – Déva pánikba esett. – Nem lett volna szabad ilyen messzire jönnünk!

Ámos megfogta a kezét.

– Nyugalom! Ki fogunk jutni, legrosszabb esetben itt hagyjuk nekik a szarvast. Mutasd az utat és maradj mögöttem!

– Rendben, ha gyorsan futunk délnek és együtt maradunk, arra talán kijutunk.

Szétosztották a vadakat, felrakták a hátukra, amit elbírtak, és elkezdtek rohanni. A farkasok érezték a vér szagát és futottak utánuk, mindenhol ott voltak. Leértek a szikla lábánál a folyóhoz. Megálltak, hogy fújjanak egyet, a farkasok oda általában már nem mentek le. Most az egyik kiugrott az erdőből, egyenesen Dévának. A lány nem tudott reagálni, és még további kettő jött. Déva elesett és beverte a fejét, elvesztette az eszméletét. Ámos letépte róla a farkast és nyakon szúrta, a másik kettőt is megszurkálták, mire visszamenekültek az erdőbe. Ámos felkapta Dévát, Jégvárosba érve magához vitte a nagy házba. Tudta, hogy lélegzik, de azt nem tudta, milyen komoly a sérülése.

Dévának homályos volt minden, amikor magához tért. Nem tudta, hol van, nem volt ismerős a szoba. Egy ágyban feküdt, fázott, remegett az egész teste, és iszonyatos fájdalom nyilallt a fejébe. Fájdalmasan nyögött, mire a háttérből hangokat hallott.

– Magához tért, adjatok neki főzetet!

Egy férfihang volt, de egy női érintést érzett, aki keserű italt adott neki.

Melegség járta át a testét, majd ellazult és elaludt.

Ámos magát okolta azért, ami Dévával történt. Azt viszont nem értette, hogy miért vezette őket a farkasok közé. Talán így akart vele végezni? Az nem lehet, hiszen ő járt pórul… Ámos Déva mellett virrasztott egész éjjel. A gyógyító szerint fel fog épülni, nem komoly a fejsérülése, csak sokat kell pihennie. A férfi hajnalban már komolyan aggódott, hogy miért nem tér már magához a lány. Végül reggel magához tért. Ámos nem bírta nézni, ahogy szenved. Szólt a gyógyítónak, hogy adjon neki főzetet, hadd pihenjen még. Déva a következő napot is végigaludta. Este Ámos befeküdt mellé, aki már két napja ébren volt. Amint odafeküdt Déva mellé, a lány hozzábújt. Ámos zavarba jött, mert nem értette, hogy a testének ez miért ennyire jó érzés. Látta, hogy a lány alszik, öntudatlan reakció volt csak a részéről. A férfi érezte, hogy a teste melegséggel töltődik fel a lány érintésétől, és egyre süllyedt, végül álomba merült.

Ámos hajnalban korán ébredt, épphogy pirkadt. Ugyanabban a pozícióban voltak: a férfi a hátán feküdt, a lány a mellkasán aludt. Most is ugyanolyan jó érzés volt a lány testének melege, mint előző este, de belenyilallt a sóvárgás, izgalmi állapotba került. Meg akarta kapni a lányt. Nagyon finom illata volt. Elviselhetetlen lett Ámosnak, alig tudott magán uralkodni, de tudta, hogy még nincs jól a lány, nem érhet hozzá. Ettől egy kicsit észhez tért, minden izmát megfeszítette, hogy uralkodni tudjon magán. A férfi megfeszült izmait Déva is megérezte, elkezdett ébredezni. A lánynak kellett pár pillanat, hogy felfogja, milyen helyzetben is van. Amikor leesett neki, hogy Ámost öleli, lefagyott, mozdulni sem tudott. Látta, hogy a férfi nem alszik. Egymás szemébe néztek, és megint elvesztek egymás tekintetében. Mindketten tudták, hogy hatalmas vágy gyulladt a testükben, amit nem tudtak leplezni a másik előtt. Ámos megfogta Déva kezét és lejjebb vezette. A lány érezte Ámos ágyékánál, hogy nagyon kemény volt a férfi. Déván végigfutott az izgalom, az egész teste kívánta a férfit. A lány ettől megijedt, elkapta a kezét és felült az ágyon, Ámosnak háttal.

– Köszönöm az ápolást, most már sokkal jobban vagyok – hebegte Déva.

– Azt éreztem, hogy sokkal jobban vagy – nevetett megkönnyebbülve Ámos, az előbbiekre célozva, bár tényleg aggasztotta Déva állapota.

– Hmm, visszamegyek a fürdőbe – krákogta Déva még mindig háttal Ámosnak.

– Ugyan, erre semmi szükség! Még nem vagy jól, pihenned kell. Maradj, itt kényelmesebb – mondta Ámos határozottan és közben megsimogatta Déva hátát. A lány felállt az ágyból, elhúzódva a férfi perzselő érintésétől.

– Köszönöm, de szeretnék a fürdőbe menni – mondta az ágy mellett állva Déva, miközben Ámost pásztázta. A férfi visszafeküdt a hátára.

– Ahogy akarod, Déva. Kelen visszakísér, szólj Zoénak, hogy jöjjön ide – vágott vissza Ámos, kerülve a lány tekintetét, hogy ne lássa meg a szemében a csalódottságot, amit a lány visszautasítása okozott.

Déva elindult kifelé a szobából, de menet közben odaszólt Ámosnak:

– Ha rajtam múlik, várhatod, hogy ideérjen! Szólj az embereidnek, akik téged szolgálnak.

Ámost azért valamelyest feldobta, hogy érezte a lány hangján, ez nem esett jól neki.

Dévának összeszorult a torka. Mégis hogy történt ez? Miért bántja ennyire, hogy másik nő lesz Ámossal? Hiszen ezt akarta! Mégis miért feküdt a férfi mellén? Rengeteg kérdése volt, amikre nem talált választ. Azt viszont határozottan el kellett ismernie, hogy kívánja a férfit. Ezelőtt még soha nem érzett ilyet és tudta, hogy túl gyenge lesz ellenállni ennek az erős vonzalomnak. A fürdőben egy eldugott zugot keresett, ahol senki nem látta, és összegörnyedve zokogott.

A harcosok úgy döntöttek, hogy ünnepséget rendeznek. Itt volt az ideje, hogy vegyüljenek a város népével, hátha oldja kissé az emberek feszültségét.

A legtöbb nő az ünnepség előkészületein dolgozott. Déva is belevetette magát a készülődésbe. Igaz, többen is pihenésre biztatták, de nem hallgatott senkire, el kellett terelnie a figyelmét. Beleolvadt a tömegbe, keveset beszélt, magába zárkózott. Zoé annál inkább ki volt virulva, hogy minden nap mennie kellett Ámoshoz. Dévának feltűnt, hogy rövid ideig volt csak távol, tisztában volt vele, mi a szerepe Zoénak. Déva haragudott magára, amiért egyáltalán foglalkozik ezzel, illetve azért is, hogy a gondolatai gyakran kalandoztak vissza Ámoshoz az ágyba. Sokat fantáziált a férfiről, próbálta a gondolatait erővel megfékezni, de nem sok sikerrel járt. Az ünnepségen vállalta az esti kiszolgálást. Semmi kedve nem volt a hódító harcosokkal közösen mulatozni.

Manga annál inkább tetszelgett az új szerepében Zoárd mellett, Déva már alig látta, dolgozni is csak hébe-hóba járt. Manga látszólag boldognak tűnt, kedves volt vele Zoárd. Déva látta, hogy Manga egyedül van ezzel, a férfi mindenki mással keményen bánt, és rossz érzése volt emiatt. Úgy gondolta, hogy a férfi nem jó ember.

Ámos csak akkor érkezett az ünnepségre, amikor az már javában tartott. Az emberek hangosan szórakoztak, nagyon jó volt a hangulat. Együtt mulatott Jégváros népe és a harcosok. A férfi elégedetten konstatálta, hogy elérte a célját. Most is! Erről eszébe jutott, hogy még mindig van egy személy, aki nem állt be mögé. Ráadásul egy nő.

A baleset óta nem kereste fel őt Déva, senkitől nem kért semmit, beolvadt a tömegbe. Egyelőre nem volt ötlete, hogyan gyűrje maga alá. Biztos volt benne, hogy egy idő után sikerülni fog, még ha jelenleg ennek semmi jele nem volt, és Déva látszólag elhatárolódott tőle. Érezte, hogy a nő is elkezdett vonzódni hozzá. Akaratlanul is őt kereste a szemével a teremben. Hamar sok nő vette körül, több ajánlat is elhangzott. Ámos csak mosolygott, egyelőre figyelmen kívül hagyta őket, hosszú volt még az este. Aztán megpillantotta Dévát, aki dolgozott.

„Ez a nő nem normális, de van tartása, az biztos” – gondolta magában Ámos. Most is megbabonázta a lány látványa, derékban szűk ruhája kiemelte az alakját. Melle most is rejtve volt, de a ruha anyaga alatt átlátszott. Csípője nőiesen gömbölyödött, a haja félig feltűzve csodás keretet adott az arcának. A bőre ki volt pirulva, ahogy pakolászott az asztalon, az ajkába harapott.

Déva a pultnál rendezkedett, mikor egy tekintetet érzett magán. Körbenézett a teremben és megpillantotta Ámost. Megint összeakadt a tekintetük. Déva látta, hogy sok nő veszi körül. Sajnálta, hogy a férfi megjelent, már épp kezdte magát jól érezni. Eldöntötte, hogy nem fog vele foglalkozni. Továbblép és nem hagyja elrontani a kedvét. El is kapta a tekintetét, és a közelben álló férficsoportot szólította meg itallal kínálva. Túl nagy sikere volt a lánynak a harcosok között, egyre többen gyűltek össze a pultnál, ami kezdett Déva számára fullasztó lenni. Az egyik férfi megfogta a fenekét, de Déva nem akart botrányt csapni, inkább szólt a lánynak, akivel a pultnál voltak, hogy lemegy a pincébe utánpótlásért.

Már Déva sem volt józan, kellően zsibbadtak a végtagjai, jókedve volt. Dúdolva válogatott, közben a kedvenc italát is meghúzta. Nevetgélve válogatott tovább, amikor érezte, hogy egy férfi hátulról elkapja. Megszorította a derekát és annyira szorosan fogta, hogy mozdulni sem tudott. Kába volt az italtól, a végtagjai elnehezültek. Próbált ellenállni, amikor nagy nehezen sikerült megfordulnia, akkor végre meglátta a támadóját. Az a férfi volt, aki az imént megfogta a fenekét. Nem ismerte névről, Ámos egyik harcosa volt. A férfi elkapta a tarkójánál a haját és erősen meghúzta. Déva feje hátrabicsaklott, mozdulni sem tudott.

– Azonnal engedj el! Ámos ezért megbüntet! – próbálkozott Déva hatni a részeg férfira.

– Ámost már nem érdekled, szabad préda vagy, sose hagyná a nőjét felszolgálni!

Déva ereje elszállt, tudta, hogy a férfi erőszakkal a magáévá fogja tenni.

Ámos látta, hogy Déva jól érzi magát. Próbálta nem figyelni, de ahogy egyre több férfi gyűlt köré, Ámos annál idegesebb lett. Mit képzelnek az emberei? Mindenki tudja, hogy nem nyúlhatnak hozzá! Igaz, Déva viselkedése nem segített. Dühös volt, közel sem volt olyan jókedve, mint a környezetének. Ámost lerohanták, mindenkivel ivott, majd rossz érzés kerítette hatalmába. Tekintetével Dévát kereste, de a lány nem volt sehol. Ámos átvágott a tömegen.

– Hol van Déva? – kérdezte a lányt, akivel Déva a pultban állt még az imént.

– Nem tudom, elment utánpótlásért, de az már jó ideje volt.

Ámost rossz érzés öntötte el, azonnal a pincébe sietett. Ahogy leért, dulakodást hallott. Azonnal megpillantotta Dévát egy emberével. A lány próbált ellenállni, de nem bírt a férfival, aki már kikötött nadrággal húzta fel a lány szoknyáját. Ámos ráordított a férfira és azonnal ott termett. Addig ütötte a férfit, amíg az már nem mozdult. Déva a földön ülve sírt. Ámos odatérdelt és magához húzta a zokogó lányt.

– Jól vagy, Déva? Nem esett bajod? Mit műveltél ezzel a férfival? Ezek nem tudnak uralkodni magukon egy ilyen gyönyörű nő jelenlétében! Én is alig tudok, ha a közelemben vagy – fakadt ki Ámos.

Déva kijózanodott, abbahagyta a sírást. Akarta Ámost! Most különösen, hogy megvédje a többi férfitől. Nem akart többé ilyen helyzetbe kerülni. Egymás szemébe néztek, és a férfi látta Déva szemében, hogy mire gondol.

– Oh, Déva, legyél az enyém! Én mindig meg foglak védeni mindentől!

Végre Ámos meglátta Déva szemében a megadást, és nem tudott tovább önuralmat tanúsítani. Hevesen megcsókolta a lányt. Most nem volt ellenállás, a lány szenvedélyesen visszacsókolta. A nagy hévtől Déva kicsit elhúzta ajkát, de nem hagyta abba. Ez még jobban feltüzelte a férfit, megfogta a lány tarkójánál a haját érzékien, nem fájdalmasan, és ez most izgató volt Dévának. Ennek ellenére a mozdulattól eszébe jutott a lánynak az iménti incidens és határozottan elhúzta az arcát a férfitól. Ámos vágytól égve, fájdalmasan sóhajtott. Déva megsimogatta a férfi kezét, ami még az arcánál volt.

– Rendben, legyen, de nem ma. Ezek után nem fog menni, még nem állok készen. – Ámos bólintott és felállt, majd felsegítette Dévát. Elindultak kifelé, de a lány megtorpant. – Nem szeretném, ha más nővel lennél, ha velem vagy, nekem úgy nem fog menni. Mit mondasz? Fogsz tudni ennyi önuralmat tanúsítani? – kérdezte Déva komolyan, kicsit zavarban, hogy ezzel be kellett vallania a féltékenységét.

– Az én önuralmammal nincs gond – válaszolta kihívóan mosolyogva Ámos.

A férfi kikísérte a teremből Dévát. Amikor kiértek, a lány megállt egy pillanatra, becsukta a szemét és mély levegőt vett a hideg, friss kinti levegőből. Nem hitte el, ami történt. Tényleg odaígérte magát Ámosnak? Most, hogy túlvolt rajta, nyugalom áradt szét a végtagjaiban.

– Gyere, hazakísérlek – zökkentette ki a lányt Ámos határozott kijelentésével.

– Rendben, menjünk a fürdőbe.

– Nem a fürdőbe megyünk, nálam van a helyed – jelentette ki Ámos.

– Most a fürdőbe szeretnék menni, és amint készen állok, el fogok menni hozzád.

A férfi kelletlenül bólintott és elkísérte a fürdőbe. Mielőtt Déva bemehetett volna, Ámos magához húzta és szájon csókolta.

– Jó éjt, Déva! – köszönt el mosolyogva a férfi, és otthagyta a lányt, nem nézett vissza.

A keze remegett a vágytól, el sem tudta képzelni, hogy egy nő ekkora vágyat tud benne ébreszteni. Teljesen feldobódott az újabb győzelmi mámortól. Igaz, még várnia kell, de a lány odaígérte magát neki, ő győzött. Most is.

Nem tudott elmerülni a győzelmi mámorban, mert elárulták, és ezt most nagyon keményen fogja megtorolni. Mindenki látni fogja, mi jár annak, aki a tulajdonához ér. Felvonszolta a pincéből a félholtra vert férfit. Az ünnepség már félházas volt, a vége felé járt. Ahogy az emberek meglátták Ámost a félholtra vert férfivel, feszült csend lett, mindenki őt figyelte.

– Ez a férfi elárult engem! Azt hitte, hozzáérhet ahhoz, ami az enyém! – üvöltötte Ámos, miközben fenyegetően méregette az embereket. – Senki nem nyúlhat a tulajdonomhoz! – üvöltötte dühtől égő szemekkel, hangsúlyozva a szavakat. – Ez a város már az enyém! Aki bármilyen ellátmányt rejteget, az szintén így fog járni! – Kegyetlen, vérben forgó szemmel elvágta a férfi torkát. Kifelé sétálva megállt Kelen mellett és halkan utasította. – Takarítsátok el, meg akarta erőszakolni Dévát. Ez a te hibád is, te vagy a felelős, világosan elmondtam! – majd a többi hadvezérre nézett sorban. – Tartsatok rendet magunk között, Tege, figyeld a pletykákat az ellátmányról! – ezzel otthagyta őket.

Déva korán reggel gyomorideggel kelt. Ahogy kilépett a fürdőből, tekinteteket érzett magán. Még nagyon kevesen voltak a téren, az előző napi mulatságból nem sokan tértek magukhoz. Hátranézve látta, hogy Kelen jön mögötte. Déva megállt és bevárta, Kelen kérdőn nézett rá.

– Szeretnék kimenni az erdőbe – mondta Déva.

– Szólok Ámosnak.

– Ne szólj neki, légy szíves, egyedül szeretnék lenni.

– Azt nem engedhetem – válaszolt kelletlenül Kelen.

– Akkor kísérj el te – kérlelte Déva Kelent.

– Rendben, de nem megyünk messzire – adta be a derekát a férfi.

Gyönyörű volt az erdő, mindent hó borított, jégcsapok lógtak a fákról, minden csendes volt. Déva leült az egyik szikla tetejére, onnan rálátott a völgyre, ahol Jégváros feküdt. A lány lehunyta a szemét, és előtörtek belőle jégvárosi életének mélyebb emlékei. Így meditált, és érezte a testében, hogy készen áll a változásra.

Amikor visszaértek, Ámos a téren sétált, látszólag nyugodt volt, de amint megpillantotta Dévát és Kelent, idegesen végigmérte őket, majd Dévához fordult.

– Minden rendben van?

Déva bólintott, megsimogatta Ámos karját.

– Hamarosan – mondta Déva Ámosnak, majd elindult a fürdő felé. Amikor már távolodott, Ámos kérdőre vonta Kelent.

– Ez mi volt?

– Ki akart menni az erdőbe, ragaszkodott hozzá, hogy egyedül. Azt hagyta, hogy elkísérjem. Csak sétált és ücsörgött a sziklákon – Kelen megveregette Ámos vállát. – Sok erőt és türelmet, testvérem, ez nem egy átlagos nő.

Ámos sóhajtott és tovább folytatta körútját.

– Ne téveszd szem elől! – adta ki az utasítást Ámos.

Déva két napig lebegett, nem igazán hallotta, ha beszéltek hozzá, gépiesen végezte a feladatát. Saját gondolataiba merült, nem vette észre az idő múlását, majd egyik este egyedül maradt a fürdőben. Már amúgy sem laktak ott sokan, a legtöbb fiatal lány valamelyik vezérrel élt, és olyan is volt, aki a bordélyban kötött ki, mint Helga. A lány néha röhögcsélve felbukkant a fürdőben és ocsmány élményeit pletykálta.

Déva úgy döntött, kihasználja a magányt és vesz egy hosszabb fürdőt a melegvizes medencében, ami a hálók alatt volt elszigetelve. Lassan levetkőzött, a haját nem kötötte fel, mert meg akarta mosni, egészen a derekáig omlottak le a fürtjei. Lassan bement a medence lépcsőjén, teljesen lemerült a víz alá. Amikor feljött és kinyitotta a szemét, a sötétben a terem végén egy árnyékot látott. Felállt a medencében, a derekáig ért a víz.

– Van ott valaki? – kérdezte határozottan Déva.

Az árnyék előlépett: Ámos volt az. Lassú léptekkel közeledett a medencéhez, nem nézett Dévára. A medence melletti padra dobta ruháit és meztelenül bement a vízbe. Déva a meglepetéstől gyorsabban lélegzett, kipirult az arca, nyakig belemerült a vízbe. A meztelen férfi látványa felizgatta, már nem is próbálta az ellenkezőjét parancsolni a testének, az agya és a szíve is akarta. A megadás nem ment neki, ezért nem tudott elmenni Ámoshoz.

A férfi odalépett Dévához a vízben és magához vonta. Szorosan ölelte a lányt, majd a fülébe súgta:

– Engem nő még ennyit nem váratott!

A férfi ajka közvetlen Déva ajkánál megállt. Érezték egymás lélegzetét. Ámos szorosan tartotta Déva tarkóját, hogy ne tudjon elfordulni vagy elhúzni az ajkát. Ámos keze a lány két lába közé vándorolt. Déva nem állt ellen. Ámos érezte a megadást és elkezdte izgatni a lányt az ujjaival. Déva nyögni kezdett. Becsukta a szemét, ekkor Ámos rátapasztotta az ajkát a lányéra és tovább izgatta. A lány teste remegni kezdett, majd hangosan nyögött. Ámos nyakába harapva élvezett el.

A férfi meglepődött, hogy a lány fájdalmat okozott neki, miközben elélvezett, de kétségtelenül iszonyúan felizgatta. A lány tarkójába markolva lerántotta a nyakáról. A férfi hangosan zihált, majd vágytól égve megcsókolta és benyúlt a lányba. Déva elrántotta az ajkát, a szeme összehúzódott, szemöldökét fájdalmasan összehúzta. Ámos elengedte a lányt és elindult kifelé. Tudta, hogy a lány érintetlen, és ő is fájdalmat okozott. Déva elkapta a kezét, a férfi ránézett, eszméletlen izgató volt a lány tekintete.

– Maradj még – kérte Déva, de Ámos elhúzta a kezét.

– Várlak nálam, az ajtóm előtted bármikor nyitva áll – a férfi magához vette a ruháit és kiviharzott a teremből.

Déva nagyot sóhajtott, ahogy Ámos kiment.

„Mit művelek?” – gondolta. Hihetetlen volt számára, hogy lehet egy férfiben ennyi önuralom. Most már Dévának is el kellett ismernie, hogy Ámos nem egy átlagos férfi. Mámoros érzés járta át a testét, alig várta, hogy a férfinek adja magát. Jobban belegondolva már az első pillanatban, ahogy a szekér alatt meglátta a szemeit, tudta, hogy szerelmes lesz belé. Megmagyarázhatatlan volt ez az érzés, mintha nem lenne választása. A nő a férfié lesz.

Déva álmatlanul forgolódott. A büszkesége nem engedte, hogy azonnal ugorjon, ahogy Ámos szólítja; még a gondolattól is dühös lett. Nem sokkal, mielőtt a Nap feljött, Déva felkelt és elindult a férfihoz; nem bírta tovább. Remélte, hogy nem lesz sok tanú, de ahogy kilépett, máris ott volt Kelen.

– Hova, hova, hölgyem? – kérdezte Kelen. Déva megadóan ránézett és széttárta a karját.

– Ámoshoz.

Kelen szélesen vigyorogni kezdett.

– Na végre, pihenhetek – nevette el magát a férfi. – Csak utánad, Déva – és elindultak a nagy ház felé.

Amikor az ünnepség másnapján Kelen visszaért Dévával az erdőből, Ámos magához hívta Kelent.

– Nem értem ezt a nőt, teljesen kikészíti az idegeimet – panaszkodott Ámos. Kelen elmosolyodott.

– Valóban nem egy átlagos nő, szerintem sámán. A felmenői között biztos van. Ahogy ott ült a szikla tetején, az volt az érzésem, még a madarak is őt figyelik, és ha akarta volna, úgy repültek volna, ahogy ő kéri – élt a túlzó hasonlattal Kelen, hogy Ámos megértse, mit érzett délelőtt. – Nehéz irányítani, ahogy mondtad, veszélyes, de én tudom, hogy neked sikerülni fog, mert erősebb vagy nála.

A két férfi megölelte egymást.

Ámos úgy döntött, nincs más lehetőség, várnia kell. Déva kérésének eleget tett, nem nyúlt más nőhöz. Igazából nem is érdekelte más nő, csak Dévára tudott gondolni. Már Jégváros dolgai sem érdekelték, csak hümmögve hallgatta a beszámolókat, majd a végén annyit mondott:

– Oldjátok meg! – és olykor azt sem tudta, mire mondja. A nő teljesen beborította az elméjét. Két nap múlva olyan dühös lett, hogy Déva még mindig nem jött el – már az is felmerült benne, hogy csak szórakozik vele a lány –, hogy új tervet készített. Akkor ő fog elmenni a lányhoz, de az a látogatás biztos nem marad nyom nélkül! A délutáni beszámoló után Zoárdot félrevonta.

– Ürítsd ki a fürdőt, csak Déva maradjon!

– Rendben, máris – vigyorgott kárörvendően Zoárd, és arra gondolt, Ámos végre elfelejti az erőszakmentes hódítási elvét.

Amikor Ámos kilépett a fürdőből, remegett a keze. Gyilkolás után sem remegett még soha a keze, ez a nő teljesen kikészíti, de most érezte, hogy el fog jönni. Addig is nem akart megint egyedül, álmatlanul forgolódni, így Kelen kivételével – aki Dévát felügyelte – összehívta magához az alvezéreit inni. Részegre itták magukat, hajnalig mulattak. Margó nem győzte vinni nekik az italokat.

Amikor Déva és Kelen a nagy házhoz értek, a férfi megállt.

– Lehet, hogy nem a legjobb időpontot találtad meg – a férfi hallotta a házból kiszűrődő zajokból, hogy bent még mindig isznak. Arra nem volt felhatalmazása, hogy Ámostól is meg kell védeni a Dévát. – Szerintem jöjjünk vissza délután.

Déva ledöbbent.

– Ámos azt mondta, hogy bármikor jöhetek – erősködött és elindult az ajtó felé. Kelen elé állt.

– A te érdekedben szólok, hogy ne most! Déva gyanakvóan méregette Kelent.

Ha nem alkalmas, miért hagyta egyáltalán, hogy idáig eljöjjön? „Biztos valamelyik nő van Ámosnál!” – gondolta Déva, és ellentmondást nem tűrően indult tovább. „Legalább kiderül és el tudom engedni ezt a férfit” – gondolta a lány.

Déva harcos tekintettel beviharzott a nagyterembe. Nem volt nő, csak Margó állt a bejáratnál hulla fáradtan. Öt férfi volt az asztalnál, akik nagyon részegek voltak. Egyesek jókedvűen nevettek, köztük Ámos is, mások az asztalon vagy a széken aludtak. Déva megkönnyebbült, hogy ezek csak részegek. Ahogy meglátták a lányt, abbamaradt a nevetés, és mind őt figyelték. Déva Ámosra nézett.

– Gondoltam, eljövök hozzád, de látom, nem jókor érkeztem – mondta kaján mosollyal Déva, majd Kelenhez fordult. – Menjünk vissza a fürdőbe, kérlek – és el is indult a kijárat felé.

Ámos hatalmasat vert az asztalra, mire szegény Margó ijedtében odébb ugrott, de mindenki összerezzent, még az alvó férfiak is felriadtak. Déva megállt és visszafordult.

– Nem mész sehova! – közölte emelt hangon Ámos, majd az alvezéreire nézett. – Köszönöm, urak, ezt a felejthetetlen estét, most vége! Tűnés haza!

Ámos kitessékelte a vendégeit, Kelen maradt utoljára.

– Köszönöm, testvérem, jó pihenést neked – és őt is kitessékelte, mielőtt szólhatott volna, majd Margóhoz fordult. – Kedvesem, maga még itt van? Miért nem alszik? – dülöngélt Ámos Margó felé.

– Mit gondolt, ki hozta azt a rengeteg italt? Most már, ha nem bánja, mennék aludni.

– Menjen csak, Margó, menjen! Jó éjszakát!

– Éjszakát? Dehát már reggel van – pirított rá Margó.

– Ugyan, Margó, ugyan… Ne törődjön vele, csak menjen már pihenni – és Margó mosolyogva elment.

Ámos és Déva kettesben maradtak. A férfi betessékelte Dévát az asztalhoz és leültette.

– Lám, lám, mégis úgy döntöttél, hogy eljössz? – gúnyolódott vele Ámos, miközben töltött mindkettőjüknek egy italt. A lány elfogadta és fel is hajtotta.

– Igen, de talán jobb lenne, ha visszajönnék máskor. Nagyon részeg vagy.

– Ugyan, Déva, annyira azért nem – nevetett Ámos. – Inkább mesélj: mi vett rá, hogy végre tiszteletedet tedd vezérednél?

– Nincs kedvem veled beszélgetni, amíg ilyen állapotban vagy.

– Igazad van, nekem sincs kedvem beszélgetni, gyanítom, hogy amúgy sem azért jöttél – állapította meg gúnyos hangon, de kaján mosollyal az arcán a férfi.

– Ami azt illeti, attól is elment a kedvem, jobb lesz, ha később visszajövök.

– Déva felállt a székről, de Ámos ott termett és visszaültette. Déva elkezdett félni Ámostól, aki ezt meglátta a szemében, amitől valamelyest kijózanodott.

– Ne haragudj, valóban nagyon részeg vagyok, de nem szeretném, hogy elmenj. Mi lenne, ha lefeküdnénk aludni? Ígérem, nem nyúlok hozzád, ha te sem hozzám – nevetett kihívóan Ámos. Déva is elnevette magát.

– Rendben, legyen – egyezett bele a lány.

Bementek a hálószobába, és olyan természetességgel, mintha már 1000 éve ezt csinálnák, lefeküdtek az ágyba. Ámos a hátára feküdt, Déva pedig egy kis fészkelődés után a férfi mellkasára hajtotta a fejét. A férfi simogatta a lány haját és halkan suttogta:

– Szeretlek.

Déva azt hitte, rosszul hall, nem volt benne biztos, mit mondott Ámos, így visszakérdezett. A férfi megismételte. Déva érezte, hogy a férfi választ vár, és igazából belőle is kikívánkozott:

– Én is téged, Ámos.

A férfi elmosolyodott. Déva úgy vélte, csak az ital beszél belőle. Hamarosan érezték, ahogy együtt süllyednek, és elaludtak.

Déva hamar felébredt, a férfi közelsége miatt nem tudott mélyen aludni. Látta, hogy Ámos még alszik, így oldalra fordult, háttal neki, hogy újabb próbát tegyen az alvásra. Ámos megérezte, hogy a lány eltávolodott, és szorosan magához ölelte. Déva érezte, hogy a férfi izgalmi állapotba került. Ámos elkezdte simogatni Déva haját, megcsókolta a nyakát, és az ágyékát a nő fenekéhez szorította. Déva a csípőjét mozgatva izgatta a férfit, aki egyre jobban rámászott a lányra. Déva már hason feküdt, Ámos meg rajta. Más esetben a férfi már be is hatolt volna, de most nem akarta elsietni. Hátára fordította Dévát és teljesen levetkőztette, majd a saját ruháit is levette. Forrón és hevesen megcsókolta a lányt, aki felnyögött. Ámos kezdte elveszíteni a kontrollt. A férfi elhúzta a száját és kézzel simogatta a lány melleit. Gyönyörű, formás mellek voltak, pont, ahogy Ámos elképzelte. Nyelvével izgatta a lány mellbimbóit, közben a keze egyre lejjebb tévedt. Kézzel izgatni kezdte Dévát, mire a lány hamar elélvezett, és amikor a lány teljesen önkívületi állapotba került a gyönyör hatására, belé hatolt. Déva először nem is érzett fájdalmat, csak hirtelen teltségérzete lett, ami gyönyörrel párosult. Ámos belekulcsolta a kezét Déváéba és lassan folytatta. Ekkor már a lány érezte a fájdalmat, de kibírható volt, és nem akarta, hogy a férfi abbahagyja. Ámos hamar elélvezett, mert tudta, hogy a lánynak ez már sehogy sem lesz jobb, és ennyi sóvárgás után nem is esett nehezére.

Utána megcsókolta Dévát, aki nem mozdult, csak meredten nézett maga elé.

– Jól vagy? – kérdezte Ámos. A lány kizökkent a gondolataiból és ránézett.

– Ennyire rossz volt? – kérdezte mosolyogva Ámos, mert azért valahol sejtette, hogy annyira nem volt rossz, amilyen a lány ábrázata.

– Ja nem, dehogy, csak fura… – Dévában milliónyi érzés csapott össze egyszerre, de hogyan öntse mindezt szavakba? – Csak próbálom feldolgozni, ami történt, de többnyire jó értelemben – mosolygott a férfira.

Ámos már nem mosolygott. Ilyen negatív kritikát, hogy „többnyire jó értelemben”, még nem kapott. Ámos hanyatt feküdt és témát váltott.

– Még részeg vagyok és fáradt, aludjunk egy kicsit.

Déva odabújt Ámoshoz, de már nem tudott aludni. Hallgatta, ahogy a férfi alszik és próbálta feldolgozni, hogy életében először odaadta magát egy férfinak. Határozottan boldog volt, még ha ez nem is látszott rajta.

Amikor Ámos felébredt, Déva már nem volt az ágyban. A férfi kiment a konyhába, hogy igyon, egyen valamit és megkeresse a lányt. Nem teljesen emlékezett mindenre a hajnalban történtekből, de határozottan tudta, hogy a lány eljött és végre az övé lett. Ettől mámoros érzés járta át a testét, a másnaposság sem zavarta annyira. Margó a konyhában tevékenykedett. Ámos mindenbe beleturkált.

– Hol van Déva? – kérdezte Ámos Margót két falat között.

– Nemrég ment el, azt mondta, visszamegy a fürdőbe – válaszolta Margó. Ámos visszadobta az ételt, ami a kezében volt. Düh, döbbenet és csalódottság volt az arcán, kifakadt Margónak.

– Én már nem tudom, mit kezdjék ezzel a nővel! Mindent megadnék neki, és mégsem kell!

– Biztos vissza fog jönni, tudja ő, hogy itt a helye. Legyen türelmes, uram – próbálta megnyugtatni Margó.

– Nem érzem, hogy lenne választásom! Köszönöm, Margó, lepihenek. Ha keresnek, nem érek rá.

Déva úgy döntött, vesz egy melegvizes fürdőt, legalább tud egy kicsit lazítani. Meg akart tisztulni a hajnalban történtek után. A fürdőbe lépve a lányok beszélgetésére lett figyelmes.

– Gyere, a hajadat is mossuk meg és szépen megfésülünk, úgy biztosan megtetszel Ámosnak és újra téged fog kérni – biztatta az egyik lány Zoét.

– Nem tudom, miért hanyagol, pedig az ünnepségen egyértelmű voltam vele – panaszkodott Zoé.

Déva először érezte, hogy elönti a féltékenység, majd magában kuncogott győzelmén, és mámoros érzés járta át a testét. Tudta, hogy ellazulni ebben a társaságban nem fog tudni, így csak rendbe szedte magát, átöltözött, majd a nagy házhoz vette az útját. Amikor belépett az ajtón, Ámos épp a konyhából jött ki.

– Hol voltál? – vonta kérdőre Ámos a lányt.

– A fürdőbe mentem, szóltam Margónak, át akartam öltözni – magyarázkodott Déva, de a végére dac költözött a szemébe. „Most ezzel mi a problémája?” – gondolta. Mit képzel? Bezárja őt ide? Ezután nem mehet sehova, csak ha őfelsége elengedi? – hergelte magát.

– Áthozatom a dolgaidat, már nem a fürdőben laksz – folytatta a parancsolgatást Ámos, mire Déva közelebb lépett a férfihoz.

– Nem tetszik ez a parancsolgatás! Tudom, hogy elfoglaltátok a várost, te vagy mindennek a vezére itt. Sőt, mindenki örömmel ugrál neked, de azt reméltem, én nem a rabszolgád leszek itt, akinek azt is megszabod, mikor vehet levegőt! – fakadt ki a lány.

Olyan közel volt a férfihoz, hogy Ámos érezte az illatát, és elgyengült a vágytól. Alig hallotta, mit mond. Csak azt figyelte, milyen vonzó a lány, ahogy dühösen, kivörösödött arccal próbál érvelni. A férfi megnyugodott, hogy Déva csak átöltözni ment el, nem pedig előle bujkál. Ámos rátapasztotta a száját a lányéra, beléfojtva ezzel a szót. Déva elgyengült a vágytól, de most ezt nem hagyhatta válasz nélkül, fontos volt neki a szabadsága. Elhúzta az arcát a férfitól.

– Figyelsz egyáltalán arra, amit mondok? – kérdezte Déva.

– Igen, folyamatosan csak téged figyellek – mondta kéjesen Ámos. Szorosan ölelte Dévát és kioldotta a ruháját. A lány határozottan eltolta magától. A férfi erre felsóhajtott. – Értem, amit mondasz, és természetesen nem a rabszolgámként tekintek rád. – Szünetet tartott, majd széttárta a karját. – Nem akarsz itt lakni velem? Ha velem akarsz lenni, nem lakhatsz a fürdőben, ezt te is tudod.

– Nem akarok a fürdőben lakni – mondta Déva.

– Na ez a beszéd, akkor erre igyunk – zárta le Ámos a vitát.

– Jobb ötletem van – mosolygott incselkedve Déva.

– Igazad van, menjünk inkább a hálóba – nevetett Ámos, és már kézen fogva húzta volna Dévát a szoba felé, de a lány nem mozdult.

– Én igazából arra gondoltam, hogy sétáljunk egyet az erdőben – nevetett fel.

Ámos tudta, hogy a nő szórakozik vele, de mivel beleegyezett, hogy odaköltözik hozzá, amivel mindenki számára világos lesz, hogy sikerült megszereznie magának, úgy döntött, a kedvére tesz.

Együtt átsétáltak a téren az erdő felé, néhányan összesúgtak mögöttük. Sokat pletykáltak róluk, mert mindenki tudta, hogy Ámos meg akarja szerezni magának Dévát, de a lány nem hódolt be neki. Ámos tudta, hogy olyan csorba nem eshet a hírnevén, hogy ebben kudarcot vall. A nő megszerzése szimbolikus jelentőséggel bírt. Ámos hazudni is képes lenne érzelmekről, ha ez kellene ebben az esetben a célja eléréséhez. Ettől függetlenül nagyon vonzódott Dévához, csodálatosnak találta őt. Mindent megtestesített, amit egy nő jelentett számára. Eddig azok, akikkel dolga volt, halovány árnyékai voltak csupán. Valószínűleg eddig ezért nem tudott megállapodni és letelepedni. Hajtotta valami belső erő az újabb és újabb hódítások felé. Most örült, hogy tél van és nem kell továbbmenni. Csak a lány érdekelte, a hadjáratok eszébe se jutottak.

Déva elvitte Ámost Jégváros szimbolikus szikláihoz, amikről a város a nevét kapta. Úgy néztek ki, mintha hatalmas jégcsapok lennének, ezért kapta a hely a Jégváros nevet.

– A dédszüleim ezeken a köveken állva döntötték el, hogy itt fognak letelepedni – mutatott Déva Jégvárosra.

– Az alapítók leszármazottja vagy? – kérdezte kissé meglepődve Ámos.

– A dédnagyapám volt a törzs sámánja, de a mondák úgy szólnak, hogy a dédnagyanyámnak volt nagyobb a varázsereje – mesélte Déva halvány mosolylyal az arcán, távolba révedő tekintettel.

– Milyen erővel bírt? – kérdezte Ámos.

Déva elkomorodott, túl sokat mondott az ellenségnek.

– A mi törzsünk már gyenge, a tiéd sokkal erősebb. Be fogtok kebelezni mindenkit – tért ki a válasz elől Déva.

– Mi mind egy vérből vagyunk, egy nyelvet beszélünk. Mi felismertük azt, hogy nem élhetünk elszigetelve. Keverednie kell a véreinknek ahhoz, hogy egyre erősebbek legyünk.

Most értette meg Déva, hogy mi a hadjárat célja.

– Szóval erről szól ez az egész? Ti nem az ellátmány miatt jöttetek?! – nézett mérhetetlen csalódással a szemében Ámosra, aki elnevette magát a lány naivságán.

– Mégis milyen ellátmány? Tudtam, hogy rejtegetitek valahol – nevetett Ámos, hogy csőbe húzta Dévát. – Természetesen az ellátmány kell télire az embereknek és mi pihenni szeretnénk, nem folyamatosan vadászni, de nem fosztjuk ki a városokat. Egyesítjük a törzseket és frissítjük a vérünket, erős harcosokat nemzve, akik egyszer majd meg tudják védeni az egyesült törzseket.

– Nem hiszem el, hogy te tényleg ezt csinálod! Mégis hány nődet meg gyerekedet hagytad már el? – kérdezte könnybe lábadt, kiábrándult szemmel Déva.

Ámos kelletlenül elfordult. Erre valóban nem volt büszke. Hogy lehetett ilyen hülye, hogy azelőtt elmondta, mielőtt teherbe ejtette volna? Abba kellett hagynia az őszinte beszédet.

– Déva, ez nem így megy, hogy ott kell hagyni, el kell hagyni bárkit is! Az ember azt teszi, amit a szíve diktál. Van, aki letelepszik; mindig hagyunk hátra harcosokat, mert mi megvédjük, ami a miénk! Nem hagyunk szabad prédának senkit.

És ez még így igaz is, konstatálta magában Ámos.

– Haha – tört ki gúnyos nevetésben Déva.

Ámos döbbenten nézte a lány kitörését, hisz az előbb még majdnem sírt. Talán nem teljesen normális, tényleg az utolsó pillanatban érkeztek ebbe a belterjes városba, gondolta magában.

– Mégis mi ilyen mulatságos? – kérdezte a lánytól.

– Hát gondolom, nem úgy lettél akkora vezér, hogy ott maradtál bárhol! Köszönöm az őszinteségedet! Tényleg értékelem, nekem ez mindennél fontosabb – Déva megszorította a férfi kezét.

Ámos most már nem gondolta, hogy a lány ne lenne normális, sőt, okosabb volt, mint eddig bármelyik nő, akivel dolga akadt. A férfi tudta, hogy felesleges bármit mondania ezzel kapcsolatban, a nő úgyis át fog látni rajta.

– Te még nem mondtad el a dédnagyanyád képességét – mutatott rá Ámos.

– Nincs jelentősége, ezek csak legendák, és ha igaz is volt, annyit frissült a vér, hogy már kihalt a képesség – vágott vissza Déva, rámutatva Ámos törzse módszereinek hátrányára. Köztudott volt, hogy a hódítások következtében a sámánok ereje gyengült, mára már alig fellelhető.

– Szóval sötét képességekkel bírt? Innen ez a szép sötét haj?! – bókolt Ámos mosolyogva.

– Hát, nem gyógyító volt – nevetett Déva.

– Nyugodtan elmondhatod! Te mondtad, hogy nincs jelentősége rád nézve, és úgyis kiderítem, de szeretném inkább első kézből hallani – érvelt Ámos ravasz mosollyal.

– Látók voltak mindketten. Állítólag amikor dédnagyanyám itt állt ezeknek a szikláknak a tetején, akkor látta, hogy melegvíz van a földben, ezért telepedtek le itt. Ugyanakkor valószínűleg, ha kérdezősködnél róla, nem ez lenne, amit elsőnek hallanál dédnagyanyámról. Olvasott az emberekben, ezért tudta, hogy manipulálja őket, elő tudta idézni a félelmüket vagy a vágyaikat, és ezt elég gyakran meg is tette. Ezért féltek tőle sokan, leginkább erről szólnak a mondák.

– Manipulátor és látó! Ez tényleg elég ritka és nagyon veszélyes párosítás – konstatálta Ámos. – Anyai ágon dédnagyanyád?

– Igen, anyai ágon. Pár éves voltam, amikor elment. Nem emlékszem rá, anyukám mesélt róla.

Amíg beszélgettek, kezdett rájuk esteledni, úgyhogy elindultak visszafelé. Mikor visszaértek, a lány holmijai már ott voltak a házban. A lány kérdőn nézett Ámosra.

– Ezt hogy sikerült ilyen gyorsan elintézni? Nem is beszéltél senkivel…

– Kelennel telepaták vagyunk – mondta nagy komolyan Ámos, mire Déva ledöbbent. A lány arcát látva Ámos elnevette magát. – Szóltam Margónak, mielőtt elindultunk, de néha tényleg azt érzem, hogy azok vagyunk Kelennel – magyarázta mosolyogva.

Vacsora után leültek a tűz mellé beszélgetni, és iszogattak. Puha prémek voltak leterítve, azokon ültek. Déva a szőrrel játszott. Ámos kivette a poharat a lány kezéből és kikötötte a blúzát. Déva elhúzódott, mire a férfi kérdőn nézett rá.

– Nekem ez most nem fog menni – utasította vissza könyörtelenül a férfit Déva. Ámos komolyan nézett rá, idegei pattanásig feszültek. A lány tartotta a szemkontaktust, majd így szólt: – Itt vagyok, nem?

Ámos szó nélkül otthagyta a lányt és bement a hálóba. Déva nem mert bemenni utána, amíg a férfi el nem aludt. Úgy gondolta, addig inkább felfedezi a házat. Azt beszélték, a háznak saját fürdője is van. Mióta Déva élt, Kapitány lakott itt.

A bejárati ajtó egy kis előtérbe nyílt, melytől jobbra volt egy nagy tér. Ajtó nem volt a két helyiség között, csak egy nagy ablak a szoba végében. Ezt a helyiséget Ámos egy nagy asztallal és körben székekkel rendezte be, amit tárgyalónak és étkezőnek használt. Innen nyílt egymással szemben két szoba, az egyik volt Ámos hálószobája. Az előtérből balra ajtóval leválasztva egy folyosó indult, innen lehetett eljutni a konyhába és további négy szobába. A konyha végéből egy lépcső indult lefelé, ez vezetett a pincébe. Amikor Déva ide érkezett, elámult. A legértékesebb ételek, italok voltak ott tárolva, mindenféle, amit el tudott képzelni. Vaddisznóés szarvashúsok lógtak füstölve és sózva. Búza és köles is volt, igaz, elég kevés – tél végéig biztosan nem lesz elég, konstatálta magában Déva. A különleges italgyűjteményt is megtalálta: sötét és világos sörök, valamint sokféle bor várt a sorsára. Déva egy édesebb fehérbort választott, és töltött magának belőle.

Sziklás talajból volt kivájva a házhoz képest meglepően nagy pince. Az éléskamrából tovább sétálva egy kisebb nyíláson át a pince tovább mélyült lefelé. A lány egy sziklába vájt lépcsőt talált, ami egy meleg vizes medencéhez vezetett. A medence felett a mennyezet boltívesen kimagaslott, Déva érzése szerint közel a földszintig felérhetett, legalább 5 méteres volt a belmagasság a boltív csúcsánál, ami meredek ívvel egyre csökkent. Az ív nem volt egyenletes, látszott, hogy úgy hagyták, ahogy a kivitelezésnél tört a szikla. A kőzet világos bézs színben pompázott, helyenként szürke és sárga erezettel. A lépcső és a medence között egy előtér helyezkedett el, Déva ide kényelmesen le tudta pakolni a ruháját és a gyertyákat. Az előtér és a medence is a kivájt sziklából készült, nem volt külön burkolata, de a padló mindenhol fel volt csiszolva, és szépen kirajzolódott a kő erezete, amely csodás látványt nyújtott. A medence oldalfala a vízfelszín felett nedves volt, helyeként vízcsorgás látszott, és finom áramlás volt tapasztalható a csodásan tiszta, türkizzöld vízben. Az áramlásból érezhető volt, hogy a víz lassan, de folyamatosan cserélődik. Ez a közfürdőben is így volt, de itt sokkal tisztább volt a víz, feltehetően, mert nem használták olyan gyakran, így volt ideje kitisztulni.

Miután Déva lerakta a gyertyát, amivel világított, levetkőzött és bement a medencébe, ahol kellemes hőmérsékletű volt a víz. Fürdés közben teljesen ellazult, a bor a fejébe szállt a melegtől. A levegő fülledten nehezedett a lányra, fejét a medence széléhez támasztotta. Hamar elnyomta az álom.

Amikor felébredt, a gyertya már elaludt, teljesen sötét volt. Nem találta meg a ruháit. Úgy döntött, meztelenül fog felmenni, és magában azért imádkozott, hogy elég korán legyen ahhoz, hogy ne találkozzon senkivel, amíg felöltözik.

A kamrához érve levert valamit, amivel zajt csapot. Nem tudta, hogy mi esett le, de nem is érdekelte. Menekülni akart a sötét pincéből. Kijutva kicsit megnyugodott, szerencsére még sötét volt kint, csendes volt a ház. A tűz kialudt, meglehetősen hideg volt.

Déva gyorsan letörölte a nedvességet a bőréről és hálóruhát keresett. Miközben a ruhák között keresgélt, valaki elkapta és kést nyomott a torkához.

Ámos rettenetesen dühös volt magára, hogy így elszólta magát Déva előtt. Nem tudta, hogyan fogja rávenni a lányt, hogy ezek után nekiadja magát. Az elutasítás után nem is várta, hogy a lány utána jön, így hamar elaludt. Csörömpölés rázta fel, nem tudta, hogy álmodta-e. Csendben magához vette a kését és hallgatózott. Motoszkálásra lett figyelmes.

„Még nem éhezik senki, mégis veszik a bátorságot, hogy besurranjanak ellátmányt lopni” – gondolta.

Gyorsan és teljesen hang nélkül akcióba lendült. Újhold volt, így semmi fény nem szűrődött be az ablakokon. Hallotta, hogy valaki a másik szobában motoszkál. Halkan és gyorsan mozogva lecsapott a besurranóra, elkapta és kést nyomott a torkához. Érezte, hogy valami nem stimmel, mert a besurranó meztelen volt. Ámos tovább tapogatta és meghallotta ijedt zihálását: ez egy nő! Méghozzá meztelenül. Ámos leengedte a kést, a nő nagyot lökött rajta. Most már tudta, hogy Déva az.

Mit művel ez a nő meztelenül az éjszaka közepén? Ámos teljesen felizgult, nem tudta kontrollálni magát. Elkapta a lányt, aki hevesen tiltakozott, de most nem tudta elengedni. Leteperte a földre, egyik kezével lefogta Déva mindkét kezét a lány feje fölött. Déva két lába közé nehezedett, de nem hatolt belé. Bármennyire is akarta, az erőszak lett volna, és a lány hevesen ellenkezett. Másik kezével végigsimította a lány felsőtestét, akinek a teste megállt az ellenkezésben.

– Ne, Ámos – kérlelte a lány.

A férfi érezte, hogy a lány is felizgult. Benyúlt a lába közé és addig izgatta, hogy a lánynak már nem volt ereje ellenkezni. Mielőtt Déva elélvezhetett volna, Ámos lazított a kezei szorításán és beléhatolt. Mindketten felnyögtek. A férfi nagyon heves volt, most nem tudott finomkodni. Különösen azért sem, mert érezte, hogy a lány is élvezi. Déva halkan nyögött, ettől a férfi majdnem elélvezett, de még nem volt elég, nem akart kiszállni a lányból. Megragadta Déva derekát és hasra fordította. Hátulról hatolt belé, mire a lány hangosan felnyögött. Ezt még jobban élvezte, majd hangosan elélvezett. Déva kicsit magához tért. Mit művelnek? Nem akarta ezt az előző napi sétán elhangzottak miatt.

– Kérlek, hagyd abba! – kérlelte Déva, de közben nyögött az élvezettől. A férfit ez feltüzelte, finoman megragadta a lány haját a tarkójánál.

– Még el sem kezdtem – súgta a lány fülébe.

Keményebb ritmusra váltott. A lány ezt is élvezte, szinte extázisba esett. A férfi lassított a tempón, hosszan csinálták így, majd felemelte a lány csípőjét. Ámos a sarkára ült és magára húzta a lányt, nagyobb teret adva ezzel neki. A férfi hagyta, hogy Déva mozogjon. A lány nagyon izgatóan mozgott, majd egy-egy mozdulattal visszavette az irányítást a férfi, amitől a lány megint hangosan nyögött. Végül Ámos teljesen visszavette az irányítást, és amikor érezte, hogy a lány megint elélvez, ő is követte.

Déva elalélva feküdt a padlón szétszórt ruhákon. A férfi úgy elintézte, hogy alig volt magánál. Ámos a karjaiba vette és bevitte a hálószobába. Az ágyra fektette és szorosan magához ölelte. Déva teljesen ellazult a férfi meleg testétől, hamar elaludtak.

Déva későn ébredt, már egyedül volt a szobában. Nem is emlékezett, mikor aludt ilyen jól, teljesen kipihente magát.

Az ágyban fekve felidézte az éjszaka történteket, aminek még a gondolatába is belepirult és felizgult. Ez így tarthatatlan, ki kell találnia valamit, hogyan maradjon távol a férfitől! Kelepcében érezte magát, amiből nem talált kiutat. Nehezen lélegzett, sírhatnékja támadt. Nem hagyhatta, hogy elhatalmasodjon rajta a kétségbeesés, harcolnia kellett a férfi ellen. A legnehezebb az iránta érzett vonzalom elnyomása volt, hiszen nagyon kívánta a férfit, de tudta: nem lehet vele együtt. Nemsokára úgyis elhagyja, akkor jobb befejezni, még mielőtt egy gyereket is hagy a nyakán.

Ámos a konyhában ebédelt, közben Margóval fecsegtek. Kedvelte az idősebb asszonyt, olyan volt neki, mint régen a dadája. Amikor Déva belépett a konyhába, Ámos látta, hogy a lány arca komoly, szinte vészjósló. Ámosnak bűntudata lett. Tudta, hogy túlzásba esett. Margó megterített Dévának.

– Köszönöm, Margó, egyelőre ennyi – mondta a nőnek Ámos, és Margó ebből tudta, hogy kettesben kell hagynia őket. Így is tett, majd Ámos Dévához szólt:

– Szeretnék elnézést kérni a tegnap történtekért. Mentségemre szóljon, hogy a bájaiddal teljesen levettél a lábamról – mosolygott kéjes tekintettel. – Mit műveltél ott teljesen meztelenül? Azt hittem, egy besurranó dézsmálja a készleteket – magyarázta az eseményeket Ámos nyugodt természetességgel, ami Dévát még jobban feldühítette.

– Nagyon gyenge érvek ezek azok után, hogy majdnem elvágtad a torkomat, aztán megerőszakoltál! – foglalta össze higgadtan Déva, eltúlozva az eseményeket.

– Tényleg? Te így élted át? Nem tudtam, hogy az erőszakot így tudja élvezni valaki, ahogy te élveztél az éjjel – érvelt higgadtan, kihívóan mosolyogva Ámos.

Déva elpirult. Tagadhatatlan, hogy élvezte az aktust, de az is biztos, hogy nem volt beleszólása abba, hogy mi történik a testével.

– Bárhogy is volt, be kell lássuk, hogy ez nem fog így itt működni! – jelentette ki Déva.

Ámos tudta, hogy a lány valamilyen döntésre jutott, amiből nem fogja tudni kimozdítani, kár érvelnie vagy győzködnie.

– Déva, Déva – csóválta a fejét Ámos –, mit szeretnél? Tudod, hogy bármikor elmehetsz, nem foglak kényszeríteni, hogy maradj.

Déva kicsit zavarba jött, hogy ez ilyen könnyen ment. Az az érzése támadt, hogy valami nem stimmel – lehet, hogy ő is csak egy a sok közül Ámosnak? Nem érdekes ez, hiába fájt a gondolat, úgyis elmegy a férfi.

– Rendben – nyugtázta Déva és majdnem elsírta magát, így gyorsan elindult kifelé. Ámos felpattant.

– Ugyanakkor tudod, hogyha elmész, nem foglak tudni megvédeni más férfiaktól, és ahogy a népszerűségedet elnézem, minden nap több jelentkeződ is lesz – döfött övön alul Ámos.

Déva nem bírta tovább, folytak a könnyei.

– Akkor is elmegyek, nem bírom tovább – fakadt ki dacosan a lány, és a rengeteg feszültség zokogásban tört ki belőle. Ámos döbbenten nézte a hisztérikus állapotú nőt, majd magához vonta és vigasztalni kezdte, mint egy gyereket.

– Csss, Déva, nyugodj meg – közben simogatva ringatta –, nem kell elmenned. – Ámos szíve összeszorult, nem akarta így megbántani a lányt, sőt, abszolút nem akarta bántani, de hát állandóan kiprovokálta. Vonakodva bár, de előállt a B tervével. – Gyere, fújd ki szépen az orrod. Maradj itt ebben a házban, alhatsz a másik szobában, ha tényleg ezt akarod.

Déva mérhetetlenül fáradtnak érezte magát, de tudta, hogy ennél jobb megoldás nem lesz. Nem gondolta át, hogy nem Ámos az egyetlen férfi, aki ezzel a céllal érkezett ide, hanem mindenki. Ezt mérlegelve még mindig az a legjobb, ha itt marad a férfival és összeszedi az erejét, hogy vissza tudja utasítani. Erősnek kell lennie! És tudta, hogy semmi sincs ingyen, a védelemért valahogy fizetnie kell. Kifújta az orrát.

– Rendben, itt maradok, de csak ha megígéred, hogy nem erőszakoskodsz többet velem. Természetesen a látszatot fenntartjuk, itt meg segítek Margónak, mert szeretném viszonozni valahogy a védelmedet.

Ámos megdermedt, realizálta, hogy Déva túl okos, mindent átlát. Azt érezte, hogy egyre nehezebb dolga van vele. „Hosszú még a tél, úgyis el fog jönni hozzám” – gondolta Ámos határozottan, miközben tovább simogatta a nőt.

– Természetesen megígérem, de neked is vissza kell fognod magad! Mondjuk az sokat segítene, ha nem járkálnál meztelenül a házban, ha nem szeretnéd, hogy ez legyen a vége – nevetett Ámos. Dévának is jobb kedve lett, ő is mosolygott így utólag az abszurd szituáción. – Meg hát tudod, hogy fognak ide jönni más nők is – presszionálta tovább Ámos.

– Aha, majd meglátod. Én erről már elmondtam a véleményem – mosolygott Déva és szájon csókolta Ámost zárt ajkakkal, teljesen összezavarva ezzel a férfit. Ámos biztos volt benne, hogy köztük ez még nagyon nincs lezárva, és a lány mesterkedik valamiben.

Déva a következő napokban teljesen átvette az irányítást a ház felett. Megköszönte a két lány munkáját és elküldte őket. Berendezte a kisebb szobát magának. Igazi kis női kuckót csinált belőle. A házba is melegséget vitt. Margóval sokat nevettek, nagyon kellemes volt a légkör.

Ámos szeretett ott lenni velük, de sok dolga volt, mert a gabona mennyisége kritikusra csökkent. Lovas vadászatokat szervezett, mindenkit halászni küldött, még az elzárt férfiakból is az önként jelentkezőket vadászatra fogta. Hatalmas zsákmányt szedett össze néhány hét alatt.

Déva is egyszer kilovagolt velük, ismételten elkápráztatva mindenkit. Nagyon szerette a lovas vadászatokat, semmihez sem hasonló izgalmat okozott neki. Nagyon gyorsan lovagolt, igazából életveszélyesen. Fekete herélt lovával bámulatosan gyorsan vágtatott, teljesen össze voltak hangolódva. Szinte gondolattal irányította a lovat. A fákat eszelős tempóval kerülték az ösvényről letérve. Déva pontosan tudta, hogy hol járható az erdő lóval. Az árkokat és akadályokat azelőtt átugratta, hogy Ámos látta volna, hogy van ott valami; életveszélyes volt tartani vele a tempót.

Amikor Ámos meglátta Dévát lovagolni, benne is felmerült, hogy valamit csak örökölt dédnagyanyja képességeiből. Nehezen tudta követni, az ő lova nem volt annyira gyors, de amit lehetett, kihajtott belőle. Mire a férfi utolérte Dévát, két halott farkas feküdt körülötte. Ámos ráüvöltött. Még menet közben leugrott a lováról, nem volt türelme megvárni, hogy az állat teljesen megálljon. Lerántotta Dévát is a lováról, aki erre ágaskodott egyet.

– Mi a francot művelsz?! Meg akarsz halni?! Úgy mész, mint aki eszét vesztette! – üvöltött, miközben megrángatta a lányt, hátha észhez tér. Déva csak nevetett, mámorittasan a veszélyes élménytől.

– Ámorral teljesen biztonságban vagyok. Mindig vigyázunk egymásra, sosem történt még baj. Mi ezt élvezzük! – válaszolta átszellemült arccal a lány.

– Te sosem tudod, hol a határ, még egy ló is eszét veszti tőled! Mindketten ki fogjátok törni a nyakatokat, majd biztos azt is nagyon élvezitek együtt! – gúnyolódott Ámos.

A düh ellenére nagyon felizgatta a lány vakmerősége, és az ő ereiben is egekben volt az adrenalin. Ezt Déva is érezte a férfin. Ámos izmai megfeszültek, egyre erősebben szorította a lányt. Déva is izgalomba jött, és úgy döntött, most nem utasítja el, átadja magát az érzésnek. Kinyíltak az ajkai, a férfihoz emelte a fejét. Ámos megfogta a lány tarkóját és ráhajolt az ajkára, de nem csókolta meg, hanem hagyta, hogy a lány tegye meg. Déva megcsókolta, szinte felfalta a férfi száját. Ámos érezte, hogy elveszíti az önuralmát, úgyhogy megszorította a lány haját a tarkójánál és hirtelen lehúzta magáról Déva arcát.

– Mit művelsz? Szállj vissza a lovadra, vagy itt helyben magamévá teszlek! – suttogta Déva fülébe. Még mindig szorosan magához szorította. A lány mozdulni sem tudott. – És nem leszek gyengéd, úgy felhergeltél, hogy most legszívesebben megbüntetnélek – tette hozzá, mert kezdett rájönni, hogy a lányt a keménység különösen feltüzeli. Igaza is lett. Déva nyögött egyet halkan. Ámos fülénél volt a szája. A férfi gyorsan elengedte, mielőtt teljesen elveszíti a kontrollt. – És normálisan lovagolj! – utasította Dévát a férfi, miközben elsétált a lovához, majd elnevette magát.

Ámos boldog volt Dévával, mióta megbeszélték, hogy külön hálószobába költöznek. Mindketten felszabadultak voltak, meghittség járta át az egész házat. Amikor Déva nem volt otthon, a férfi néha bement a szobájába. Melegség árasztotta el a lány dolgait nézegetve. Első ránézésre kedves szoba volt, de néhány perc után dekadens hangulatot kezdett árasztani a kis szobraival, díszeivel. Ámos egyszer befeküdt az ágyába, aminek eszméletlen jó illata volt; a lány illatával volt tele a levegő. Nem bírta tovább, Dévára gondolva kielégítette magát.

Tudta, hogy bármelyik lányt megkaphatná a városból, de nem volt kedve hozzá. A hajnali incidens után nem tudott más nőktől izgalomba jönni, csak Dévát akarta megkapni. Tudta, ha más nővel lenne, a lány teljesen bezárna előtte, ezért egyelőre nem nézett más után.

Déva sokat beszélgetett Margóval, megkedvelték egymást. Margó tudta, hogy valami nem stimmel Ámos és Déva között, mert külön hálószobában aludtak. Ezt azért nem értette, mert mindig nagyon kedvesek voltak egymással. Gyakran megsimogatták a másikat, és rövid csókok is elcsattantak előtte. Mindig izzott a levegő, ha egy légtérben voltak. Margót addig furdalta a kíváncsiság, míg rákérdezett Dévánál.

– Kedvesem, te miért nem a vezérünk szobájában alszol? Olyan kedvesek vagytok egymással, ezt nem értem.

Déva nem akart hazudni Margónak. Igazából örült is, hogy egy tapasztalt nővel megbeszélheti.

– Megígéri, hogy kettőnk között marad, Margó? Akkor őszintén elmondom.

– Ez természetes, számíthatsz a diszkréciómra – biztatta Margó.

– Ámos tél végén elmegy. Félek, hogy össze fog törni, ha ebbe jobban belemegyek, de attól még jobban félek, hogy összetörve, terhesen maradok itt egyedül – Déva arcát a kezébe temette. Margó a hátát simogatva vigasztalta.

– Igen, drágám ez így nehéz, érthető. Az elsőn nem tudok segíteni, de a másodikra van főzet.

Déva felkapta a fejét.

– Milyen főzet? – szipogott érdeklődve a lány.

– Nem teljes a hatékonysága, de sok nőnek segít, akik ilyen helyzetben vannak. Mit gondoltál, a bordélyban dolgozó lányok miért nem terhesek folyton?

– Nem tudom, Margó, én ezen nem gondolkodtam.

– Ha szeretnéd, főzök neked minden reggel.

– Köszönöm, az nagyon jó lenne – mondta Déva hálás szemmel.

Onnantól kezdve minden reggel cinkosan nevetgélve teáztak. Ámos nem értette, minek örülnek ennyire, de örült, hogy jókedvük van. Nem sejtette, miben mesterkednek a háta mögött.

Déva a lovas vadászat után tudta, hogy ki kell elégítenie a férfit, ha meg akarja tartani a védelmét, de igazából ő is akarta. Nagyon kívánta Ámost, már több hét eltelt, mióta együtt voltak. Azt nem bírta volna elviselni, hogy másik nőt hozzon oda.

Átvágták a téren, a ház felé mentek, Déva remegni kezdet. A férfi észrevette és magához vonta, úgy mentek tovább.

– Teljesen átfagytál, mindjárt visszaérünk a házba. Vegyél egy meleg fürdőt, nehogy megfázz – aggodalmaskodott Ámos.

– Igazad van, tényleg jólesne. Szeretném, ha csatlakoznál – csúsztak ki a szavak a lány száján kontrollálatlanul. Ámos elnevette magát, amitől a lány zavarba jött, mert nem erre a reakcióra számított.

– Nem hiszem, hogy ez most jó ötlet – nevetett Ámos, aki azt hitte, a lány tényleg csak fürdeni akar, és kinézi belőle, hogy ki fogja bírni, mint a legutóbbi alkalommal, amikor együtt fürödtek. Közben beértek a házba, és Déva megfogta a férfi karját.

– De én szeretném! Gyere, menjünk le – mondta komolyan Déva.

Ámos is elkomolyodott. Már értette, hogy a lány mit akar. Elindultak lefelé, sok gyertyát vittek, hogy legyen kellő világítás.

Levették a ruháikat és bementek a medencébe. Dévának most is olyan mellbevágó élmény volt a hely látványa, mint a legelső alkalommal. A férfi kerülte Dévát. Higgadt akart maradni, meg akarta várni, hogy a lány kezdeményezzen.

Ámos háttal állt a lánynak. Déva odament a férfihoz és elkezdte megmosni a hátát. A férfi megfordult, így a lány mindenhol le tudta mosni a férfi testét. Ámos még mindig nyugodt volt, vággyal a szemében, mozdulatlanul állt. Déva keze a férfi ágyékára tévedt, érezte a keménységét, lassan elkezdte izgatni a férfit. Egymással szemben álltak, tartották a szemkontaktust. Ámos mozdulatlan maradt, egyre jobban zihált, míg már nem bírta tovább. Magához húzta Dévát és szenvedélyesen csókolózni kezdtek. A férfi hátrált és leült a medence szélére. Déva elhúzta a száját a férfi ajkától és a mellkasát kezdte csókolni. Ujjaival megsimogatott egy nagyobb sebhelyet a férfi mellkasán. Bekapta a férfi mellbimbóját és a nyelvével játszott vele. Ámos zihált a vágytól. Déva is nagyon kívánta a férfit, teljesen felizgult, nagyon finom illata és íze volt Ámos bőrének. A lány élvezte, hogy a férfinek örömet okoz. Lejjebb vándorolt a szájával, ismét megfogta a férfi nemi szervét, és egy határozott mozdulattal a szájába vette.

– Atyaég, Déva – sóhajtott Ámos, aki megdöbbent a lány határozottságán. Nagyon jól csinálta. A férfi hamar elélvezett, de előtte elvette a lány fejét magáról, még csókolni akarta. – Mit művelsz, Déva? Csupa meglepetés vagy, ezt nem most csináltad először, igaz? – mosolygott cinkosan Ámos.

– Ááá, sosem csináltam még, csak láttam egyszer, és azóta ki akartam próbálni – nevetett Déva kicsit zavarban. Boldog volt, hogy jól sikerült és örömet szerzett.

– Tényleg? – nevetett hitetlenkedve Ámos. – Hol láttad ezt?

– Az erdőben csinálta egy pár – suttogta a lány –, akik igazából nem voltak egy pár, mindkettőt várták haza – nevetett cinkosan.

– Ilyenek vannak ebben az erdőben? Te mit csináltál mindeközben az erdőben? – kérdezte kéjesen Ámos. Déva nem válaszolt, csak cinkosan nevetett. A férfi magához vonta a lányt és csókolózni kezdtek. Ámos a fenekénél fogva felemelte Dévát, aki összekulcsolta a férfi dereka körül a lábát. Ámos a medence széléhez sétált vele, majd kiültette. A férfi leereszkedett, a sarkára ült a vízben, és a nyelvével kezdte izgatni Dévát.

– Ilyet is láttál az erdőben? Hmm?

– Nem, ilyet nem – zihált Déva a gyönyörtől.

Mire a lány elélvezett, Ámos már újra kemény volt. Nagyon kívánta a nőt, meg akarta kapni. Megint sokat váratta, azonnal belé hatolt. Déva nagyon meglepődött, iszonyatosan jó érzés volt magában érezni a férfit, de nem ez volt a terv. Ezt nem szabad!

– Ne, Ámos, hagyd abba! – nyögte Déva, mire a férfi megállt.

– Mi a baj? – megsimogatta a lány ajkát, majd finoman megcsókolta. – Nem jó így? – nagyon finoman mozgott tovább a férfi. Déva nyögött a gyönyörtől, úgy kérlelte.

– Kérlek, hagyd abba! – Ámos megint megállt, megfeszültek az izmai. Tudta, hogy valami nem stimmel. A lány nagyon élvezi, hát akkor miért hagyja abba? Déva szemébe nézett, úgy kérdezte, hogy kiszedje most már belőle az igazat.

– Mi a baj, Déva? Miért nem akarod? Te hívtál ide, én nem erőltettem semmit – vonta kérdőre a lányt, aki elfordult és nem válaszolt. Ámos megfogta az állát, megint megvolt a szemkontaktus. – Válaszolj, Déva! – szólt rá határozottan a férfi.

– Nem akarok gyereket tőled! – fakad ki Déva és könnybe lábadt a szeme. – Nem érted? Hamarosan elmész innen, anélkül is épp elég nehéz lesz nekem! – vallotta be Déva nagy nehezen.

A férfi azonnal lelankadt. Már megint itt tartanak, vagy inkább még mindig. Ez megmagyarázza, miért nem hajlandó együtt aludni vele a lány. Némileg megnyugodott a felismeréstől, de nagyon sértette a hiúságát, hogy nem akar tőle gyereket.

– Akkor ezt a mai kis fürdőzést jól kitervelted, mert ma biztosan nem lesz tőle bajod!

Ámos kiment a vízből, összeszedte a ruháit és elment.

Déva zokogásban tört ki, mikor már nem látta a férfit. Ámos hallotta, hogy sír a lány. Összeszorult a szíve; ha a lánynak fáj, neki is fájt. Nem értette, dühösnek kellene lennie. Mi ez a torkát fojtogató érzés? Ez nem ő, mi van vele? Ma már másodjára kerítette hatalmába az az érzés, hogy Déva egy manipulátor. Nem valószínű, hogy tudatosan csinálja, de érezte, hogy ereje van Dévának, és a lány egyre erősebb.

Ámos reggel hideg fejjel ébredt és arra jutott magában, hogy el kell hagynia a lányt. Veszélyes együtt lenniük, mindkettőjüknek így lesz a legjobb. Az utazása nyugatra kapóra jött ahhoz, hogy a lány hatása alól kikerüljön.

Mire leért a konyhába, már ott volt Margó és Déva. Ma reggel nem nevetgéltek. Ámos kerülte a lánnyal a szemkontaktust, rideg volt. Déva a férfi elé rakta a reggelijét és megsimogatta a vállát, mint mindig. Ámos alig észrevehetően, de elhúzódott. Déva ettől lefagyott.

– Ma elmegyek – sokkolta tovább Dévát Ámos. Margónak is megállt a keze.

– Máris? – gúnyolódott Déva, leült mellé és a férfi szemébe nézett. Ámos ettől elgyengült. Déva folytatta. – Hova mész?

– Nyugatra – jött a tömör válasz.

– És visszajössz? – kérdezte teljesen érzelemmentes arccal és hangon Déva, amitől Ámos elbizonytalanodott.

– Még nem tudom – válaszolt Ámos flegmán. Déva felnevetett, erre Ámos döbbenten nézte a lányt, hogy mi van vele, megint nem normális.

– Hallod ezt, Margó? Végre elmennek a megszállók, ezt meg kell ünnepelni! – mondta Déva gúnyosan.

Ámos köpni-nyelni nem tudott a lány gátlástalan megnyilvánulásán, felállt és a háta mögé lépett. Úgy megszorította a vállát, hogy szinte fájt.

– Csak vigyázz, szépségem, a mulatozással, mire visszaérek, ne találjak itt férfit, mert kiherélem! – Ámos otthagyta a nőket, a házból is kiment.

Margó és Déva egymásra néztek. Margó törte meg a csendet.

– Vissza fog jönni, kedvesem.

– Én is úgy gondolom, Margó, de talán jobb lenne, ha nem jönne…

Ámos egy kisebb csapattal felpakolta a vadakat. Büszkén szemlélte, milyen sok értékes zsákmány gyűlt össze. Sietve el is indultak. Az összes alvezért Jégvárosban hagyta, kivéve Tegét. Nem érezte a várost annyira biztosnak, hogy a távollétében még jobban meggyengítse magukat. Tudta, hogy így kockázatos lesz az út, különösen ekkora értékű rakománnyal. Messzire mentek, legalább egy heti útra lóháton. A legtehetségesebb harcosokból válogatta össze a csapatát, így biztos volt benne, hogy meg fogják tudni védeni a rakományt. Délre vették az irányt, a központi városuk, Nagyvárad felé.

Itt volt az ideje személyesen beszámolót tartani a hadjáratról. Gondolta, összeköti a cserekereskedelemmel, és abban biztos volt, hogy ott van elég gabonatartalék. Az útjuk viszonylag eseménytelenül telt, a városokat elkerülték. Egy portyázó csapatba botlottak az út felénél. Tegével már fél napja figyelték az ellenséges férfiakat, tudták, hogy követik őket. Éjszaka úgy tettek, mintha nyugovóra tértek volna, de készen álltak a portyázók támadására. Rajtuk is ütöttek az ellenséges férfiak. Ámosék nem kegyelmeztek, mindegyikkel végeztek. A férfinak jó érzés volt újra harcolni, ilyenkor érezte igazán, hogy önmaga. Ettől függetlenül a lány nagyon hiányzott neki, állandóan rá gondolt. Érezte a zsigereiben, hogy soha nem fogja tudni végleg otthagyni, mindig vissza fog térni hozzá.