Minden jog fenntartva!
A könyv bármely részének, vagy egészének közzététele a szerző engedélye nélkül szigorúan tilos!
A borító az iStockPhoto oldalról megvásárolt fotó felhasználásával készült.
A fotó szerzője: Irina Kharchenko
Korrektúra és szerkesztés: Ebergényi Anita, Ebergényi Viktória
ISBN: 978-615-82310-7-7
E-mail: ebergenyivicky@gmail.com
Honlapok: vickykonyv.gportal.hu
instagram.com/vickykonyv
facebook.com/VickyKonyv

Ebergényi Viktória:
Szökevény hercegnő

Első fejezet

Az Óperenciás tengeren is túl volt egy gyönyörű királyság. Polavia Nagy-Britanniától nem messze helyezkedett el, önálló hatalomként működve a nép szolgálatában tett nagylelkű tevékenységeiért az egész világon nagy becsben tartották. A király, Harold igazságos volt és mindig próbált megoldani minden problémát. Ám volt valami, amely még neki is feladta a leckét: ez pedig nem más, mint lánya, Amelia tizennyolcadik születésnapja.

Az egész kastély már hónapokkal azelőtt megkezdte az előkészületeket, természetesen a király, és felesége, Andrea királyné felügyelete alatt. Ügyeltek arra, hogy minden a lehető legjobb legyen: felkérték a leghíresebb rendezvényszervezőt, aki megbízható csapatával igyekezett a királyi család kedvére tenni. Óhajokból pedig volt bőven, hiszen ez nemcsak egy szimpla születésnap volt. A családi hagyományokhoz hűen ugyanis a hercegnő 18. születésnapján mutatja meg magát a nagyvilágnak. Ennek tetejében pedig azon a jeles napon ismerheti meg leendő férjét, akit szülei kiválasztottak számára. Míg a király és a királyné hatalmas boldogsággal készültek az év nagy eseményére, addig az ünnepelt egészen másról ábrándozott.

A születésnapját megelőző éjszakái forgolódásokkal teltek. Ha pedig valahogy mégis elnyomta az álom, a szabadság általa alkotott jelképei jelentek meg elméjében: mezítláb, kiengedett hajjal szaladt végig az erdőn. Mikor pedig álmából felébredt, ismét az aranykalitkában találta magát. Így telt minden éjszaka, míg el nem jött a várva várt nap. Pontosabban a nem várt nap. Személyes szolgálója, Doris ébresztette a hercegnőt, mint ahogy minden nap. Pontban reggel nyolckor kopogtatott be tágas szobájának ajtaján, majd széthúzta a függönyöket. A hercegnő azonnal betakarta a fejét, mihelyst az első napsugár utat tört magának.

- Aludni akarok! – mondta nyavalyogva Amelia hercegnő, noha tudta, hogy ezen akarata nem fog teljesülni.

A király és a királyné pontosságra nevelték lányukat, amelybe többek között az is beletartozott, hogy minden reggel időben kell kikelnie az ágyból. Noha iskolába nem járt, hiszen magántanárok oktatták, mégis igyekeztek sűrű napirendet kialakítani számára. Mindennek megvolt a pontos ideje. Még az evésnek is. A nassolás teljesen ki volt zárva. Ha a hercegnő éhes volt, várnia kellett a főétkezésig. Így tanulta meg a rendet. Persze azért gyerekkorában, mikor a többiek nem figyeltek, gyakran beosont a konyhába, hogy elcsenjen ezt-azt, de a szolgálók erről hallgattak, hiszen nagyon szerették a kislányt. És ez a lány azóta már fiatal nővé cseperedett, aki bár megértette a szabályokat, mégis börtönben érezte magát. De nem a szabályok jelentették számára az igazi fogságot. Hiszen a legnagyobb probléma az volt, amelyet már serdülő korában megtudott: hogy nem választhatja meg a társát. Míg más lány lelkesen várta a nagykorúságát, addig Amelia rettegett tőle. Félt attól, hogy valaki olyat szánnak mellé, akit nem szeret viszont és aki őt sem becsüli meg. Mindig a szőke hercegről álmodozott. De nem a nemesi rangú szőke hercegről. Hanem arról, akit ő tart a saját szőke hercegének, legyen az bárki. Számára a szerelem jelentette a szőke herceget.

- Pedig ma van a szülinapja, drága hercegnő – jegyezte meg Doris, miközben próbálta kitakarni a lányt.

Doris már azóta ismerte a hercegnőt, amint a kis Amelia világra jött. Ő volt az, aki ringatta, mikor sírt, aki akkor is meg tudta etetni vele a zöldborsó főzeléket, mikor kicsit sem akart enni, és ő volt az, akinek bármikor elmondhatta a bánatát. Jól tudta tehát, hogy a hercegnőnek ez nem örömteli nap, de próbálta leplezni előtte aggodalmát.

- Nem érdekel a szülinapom! –  tette hozzá dacosan a hercegnő, miközben alig lehetett érteni a beszédét a rajta lévő paplan miatt.

- Tudja, engem nagyon meg fog szidni az édesapja és az édesanyja, ha nem készül el azonnal és nem jelenik meg pontban 8 óra 30 perckor az étkezőben – hívta fel a lány figyelmét a tényre, amelyet bizony ő maga is tudott.

Nem sok kedvvel tehát, de kibújt a takaró alól és felkelt. Közben Doris elővette a ruháját a gardróbból. Egy szürke kosztüm volt a kezében. Amelia nagyot sóhajtott a ruhadarabok láttán, majd fésülködőasztalához lépett és kedvtelenül leült a székre. Doris gondosan megfésülte a lány gyönyörű barna haját, majd segített neki sminkelni. Miután pedig felvette a kiválasztott ruhát, a családi szabályzatnak megfelelően Doris kontyot készített a hercegnőnek. A smink idősebbé, míg a ruha és a hajviselet komolyabbá formálták a kinézetét. Ilyenkor ő sem igazán ismerte meg saját magát a tükörben. Nem akart semmi mást abban a pillanatban, csak smink nélkül és kiengedett hajjal lenni. De úgy érezte, hogy ettől is megfosszák minden nap.

Épp a 6-os számhoz ért az étkező díszes faliórájának percmutatója, mikor Amelia hercegnő belépett a helyiségbe. Természetesen a király az asztalfőnél ült, felesége pedig bal oldalán. Mosolyogva fogadták lányukat, aki próbálta viszonozni azt. De nem volt kedve mosolyogni. Azonban azt tanulta ebben a családban, hogy lehet az embernek bármennyi problémája, a külvilág felé nem mutathatja ki azt. A királyi családban ugyanis generációról generációra azt a felfogást tanították, hogy a problémák kimutatása a gyengeség jele. És bizony egy királyi sarj nem mutathatja gyengének magát. Sajnos még a saját családja előtt sem. Olyan volt, mintha valamiféle színjáték részesei lettek volna. Bár mikor még a hercegnő kisgyermek volt, kimutathatta érzelmeit, de ahogy kezdett cseperedni, megtanították neki, hogy az nem helyes. Így hát, ha mégis szomorkodott, várnia kellett estig. A saját szobájának falai tudnának mesélni az átsírt estékről és éjszakákról. Sokszor érezte úgy, hogy szeretne egy olyan helyen lenni, ahol a közelben nem lakik senki, hogy ordítson egy jó nagyot. De nem tehette meg.

- Örülök, hogy időben csatlakoztál hozzánk, lányom... – tette meg a kijelentését a király, utalva arra a néhány alkalomra, mikor a hercegnő késett néhány percet.

- Mielőtt még hozzálátnánk az evéshez, szeretnék mondani valamit – Amelia szájából félszegen jöttek ki a szavak, hiszen azt akarta megmondani, hogy esze ágában sincs feleségül menni valaki olyanhoz, akivel azelőtt sosem találkozott.

- Lányom, ne szólj közbe, mikor az édesapád beszél, ha kérhetem! – utasította rendre a királyné, majd a hercegnő leszegte a fejét.

- Bocsánat, én csak... – próbálta folytatni a mondanivalóját.

- Lányom, ma ismered meg a leendő férjed. Kérlek, légy vele udvarias, ne hozz ránk szégyent! Igazán tehetős családból származik, egészen Dániából jött, hogy megismerjen téged. Csak néhány hónapunk van az esküvőig, tehát a születésnapod után a családjával leülünk, hogy megbeszéljük a részleteket – tájékoztatta a király.

Amelia tudta, hogy néhány órán belül ismeri meg azt a férfit, akit neki szántak, de sosem értette, hogy ígérhetik a kezét valaki olyannak, akit gyakorlatilag az eljegyzés napján ismer meg. Felfoghatatlan volt számára ez a gondolkodás, noha ebben nőt fel, erre tanították, mióta csak az eszét tudta.

- De én nem akarok férjhez menni! – vágott közbe immáron hangját felemelve a hercegnő, amely bizony a király, valamint a királyné számára is felért a szemtelenség legfelső határával.

Az alkalmazottak szájtátva figyelték a jelenetet, majd a királyné fejével biccentett személyes asszisztensének, aki azonnal kitessékelte a többieket. Ilyenre még sosem volt példa korábban. Sosem voltak csak hárman egy helyiségben, hiszen mindig volt körülöttük valaki.

- Mégis hogy merészelsz megalázni minket az alkalmazottak előtt? – fakadt ki a király, nagyságát kifejezve pedig felállt a székéről és öklével az asztalra csapott.

A felesége és Amelia is megrezzent. Szinte már tapintani lehetett a köztük lévő feszültséget. A hercegnő szemében a bánat, a csalódottság és a düh keveredett, könnyei pedig kezdtek legördülni szépen kisminkelt arcán.

- Lányom, ezt ugye te sem gondolod komolyan? – kérdezte az édesanyja, majd megtörölte ajkát a szalvétával.

- De komolyan gondolom  – Amelia letörölte az arcáról a könnyeit és mindenféle megfontoltság nélkül ő maga is felállt az asztaltól.

- Ülj vissza! – utasította a király.

- Szeretlek titeket, de ezeket az ósdi szabályokat ki kellene dobni a kukába! – szemtelenségét már nem tudták mire vélni a szülők.

Amelia jól tudta, hogy egy gyermeknek örülnie kellene, ha a szülei féltik őt, ha jót akarnak neki. De úgy érezte, az ő szülei nem ilyenek. Többet jelentett számukra a családi hagyományok tisztelete, bármilyen régimódiról is legyen szó, minthogy azt nézzék, mi a jó a lányuknak. Ez nem csupán annyi volt, hogy megtiltották volna, hogy elmenjen a barátnőivel, vagy randizzon egy fiúval. Szó szerint megtervezték az egész életét, és őt erről meg sem kérdezték. Úgy érezte, nem számít nekik, hogy boldog-e, vagy sem.

Amelia még magát is meglepő gyorsasággal szaladt vissza a szobájába. Hű cselédje, Doris pincsikutyaként követte, mikor meglátta a folyosón a könnyes szemű lányt. A hercegnő olyan hangosan vágta be maga mögött a díszes szobaajtót, ahogy csak tudta, az ott álló őrök pedig összerezzentek ennek hallatán.

- Jól van? – tette fel kérdését Doris, noha jól tudta a választ.

- Nem akarok férjhez menni! – válaszolt szipogva a lány.

- De tudja, hogy ez ellen nem tehet semmit – emlékeztette szomorú hangon a szolgáló.

- Mi az, hogy nem tehetek? – vágott vissza dühösen a hercegnő.

- Sajnos ez a családi hagyomány – próbálta megértetni a nő.

- Teszek a családi hagyományokra! Meg fogok szökni! De nem akarom, hogy segíts, mert nem akarlak bajba sodorni. Csak arra szeretnélek kérni, hogy erről ne beszélj senkinek sem! – avatta be tervébe Amelia immáron higgadtabban.

- Hogy mi? – értetlenkedett Doris, miközben átérezte a hercegnő helyzetét.

A szolgáló jól tudta, milyen nehézségeken ment át a hercegnő, főleg azóta, hogy az kezdett cseperedni és felnőtt nővé válni. Nem az állását féltette, hanem inkább a hercegnőt, hiszen nem tudta, hogy mi tesz jót neki: ha itt marad az aranykalitkában, vagy pedig kilép a veszélyes világba. De közben tisztában volt a ténnyel, hogy a lány az ő segítsége nélkül is megtalálja a módját annak, hogy így, vagy úgy, de otthagyja a kastélyt. Már napok óta szövögette tervét a hercegnő, de a szülei sikertelen meggyőzése csak jobban megerősítette abban, hogy lépnie kell a boldogságáért. gyakorlatilag szó szerint.

- Kérlek, ne szólj senkinek! – a lány megfogta hű szolgálója munkától érdes kezét.

A pufók hölgy megsimogatta a törékeny lány arcát, majd puszit adott a homlokára. Bár ez a gesztus sem igazán fért bele a hagyományokba, valahogy nem tudott uralkodni magán. Saját lányaként szerette a hercegnőt.

- Ne aggódjon, drága hercegnő! Segítek Önnek! Tudja, hogy mindenben számíthat rám. Én csak azt szeretném, hogy boldog legyen. Ha ehhez pedig az kell, hogy kilépjen a nagyvilágba, én támogatom! Csak vigyázzon magára! – biztosította támogatásáról a kedves arcú hölgy, akit a hercegnő sokkal inkább tartott édesanyjának, mint a királynét.

Miután a hercegnő gondosan beavatta tervébe Dorist, izgatottan üldögélt a szobájában. Eddig attól félt, hogy milyen jövő vár rá a megtervezett életben, most pedig az ismeretlentől rettegett. Valahogy azonban ez a félelem más volt, hiszen úgy érezte, itt az ideje változtatni. Viszont szerette a szüleit és az alkalmazottait is, így nem akart nekik fájdalmat okozni.

Azt nem tudta, hogy hová menjen, ha sikerül kijutnia a palotából, de ebben Doris tudott neki segíteni. A városban lakott ugyanis a nővére és annak lánya. Így fel is hívta őket, hogy fogadják be Ameliát. Azt viszont nem mondta meg nekik, hogy a hercegnőről van szó, nehogy bajba keverje őket. Inkább azt mondta, hogy az egyik barátnőjének a lánya látogat Polaviába, de ő nem adhat neki szállást, hiszen a palotában lakik, ahol az alkalmazottak nem fogadhatnak vendégeket.

- Úgy köszönöm, drága Nosipho! – mondta nővérének Doris.

Azt hazudta neki, hogy Amelia szeretne Polaviában tanulni, ezért döntött úgy, hogy idelátogat. Abban pedig igazat is mondott, hogy vannak brit ismerősei, hiszen az interneten tényleg több emberrel szokott beszélgetni, akik között vannak ottaniak is. Nosipho pedig örömmel mondott igent, hiszen tudta, hogy lánya, Poppy is örülne egy vele egykorú beszélgetőpartnernek. Doris Liának nevezte a hercegnőt, akit erről tájékoztatott, hogy a bemutatkozásnál is ezt mondja.

Amelia már sokkal boldogabbnak érezte magát. Ebédnél pedig már a szülei felé sem mutatta ki vegyes érzelmeit. Higgadtan ült az asztalnál, amely annyi étellel volt megpakolva, amivel a palota összes alkalmazottja ellene egész nap. Ez is az egyik olyan dolog volt, amelyet nem értett. Miért kell annyi ételt megfőzni, mikor csak hárman vannak? Persze a maradékot aztán szétosztották a cselédek között, úgyhogy ezt tisztelte a szüleiben.

- Örülök, hogy sikerült megbarátkoznod a gondolattal – utalt a leendő vőlegényre az édesanyja.

- Nem vagyok boldog, de nekem úgy látszik ez jár – jegyezte meg beletörődő hangon a hercegnő.

- Tudod, hogy ez a te érdeked, és persze a királyságé is – mondta a király.

- Igen, tudom, hogy kell valaki az oldalamra, hiszen ha már lányotok lett, aki a szabályok szerint egymaga nem uralkodhat, muszáj mellé egy férfi – tette hozzá Amelia.

Sosem értett egyet azzal, hogy egy nő nem uralkodhat egyedül. Ha már ugyanis lány született a királyi családba, akkor úgy lenne érthető, ha ő vezetheti az országot. Bár a király és a királyné sem igazán volt boldog attól, hogy úgymond nem a családjukban marad az uralkodás, de épp ezért igyekeztek méltó vejet találni maguknak. Hiszen mégsem uralkodhat valami jöttment az ország felett. Legalábbis így gondolták.

Anton herceg pedig remek választásnak bizonyult. Bár korban nem igen illett a lányukhoz, hiszen lassan már a negyvenedik évét taposta, kicsiny országa, Mirdago sokat köszönhetett neki. Ő maga azonban nem léphetett a trónra, hiszen azon bátyja, Simon ülhetett. Azonban ő hamar megnősült, Anton herceg viszont egészen idáig várt arra, hogy útjába kerüljön a szerelem. Természetesen a családja is támogatta abban, hogy megállapodjon és neki sem igazán volt ellenére az esküvő, hiszen ha Mirdago élére nem is állhatott, Polavia trónját így megkaphatta. Persze azt nem is sejtette, hogy a hercegnőnek esze ágában sincs feleségül menni hozzá.

- Anton herceg igazán kedves férfi, úgyhogy jól fogsz járni vele – szólt közbe a királyné, aki a Polavia és Mirdago közötti remek szomszédi viszonynak köszönhetően sokszor találkozott már az említett családdal, és nem volt rest kihasználni az alkalmat, hogy okos lányáról dicsekedjen, hogy úgymond megadja a kedvet hozzá.

- Bizonyára nagyon kedves férfi – mondta a hercegnő, hiszen tényleg nem akarta azt hinni, hogy Anton herceg rossz ember.

De persze megismerni sem akarta. Legalábbis nem leendő férjeként. Ő maga akarta kiválasztani a leendő férjét. Persze azt sem tartotta teljesen kizártnak, hogy beleszeretne Antonba, de mégis ódzkodott a gondolattól, hogy így ismeretlenül hozzámenjen. Bár tudta, hogy az eljegyzés után többször találkozhatnak, mégis annyira műnek érezte az egész dolgot.

„Lehet, ha csak simán megismerkednénk valahol, akkor meg is szerethetném. De nem így. És biztos vagyok benne, hogy ő is boldogabb lenne, ha nem terveznék meg az életét. Ki tudja, lehet, hogy meg tudom beszélni vele” – gondolta magában a lány, hiszen megvolt az esély arra, hogy nem sikerül megszöknie, és akkor bizony marad az a választás, hogy Antonnal közösen próbálják meg rábeszélni a családjaikat. De erre valahogy kevés esélyt látott, így a szökés bizonyult a legjobb megoldásnak. Persze a megvalósítás már egész más volt. Tudta, hogy nem lesz könnyű dolga. De ezt meg kellett lépnie.

Míg Amelia a szobájában készülődött, addig Anton herceg megérkezett a palotába. Dániából utazott ide, hiszen éppen ott volt üzleti úton, ideje nagy részét is ott töltötte. A jóképű férfi magabiztosan szállt ki a limuzinból, a király és a királyné pedig hatalmas mosollyal fogadta. Az összes női alkalmazott olvadozott a látványtól, ami persze nem is volt meglepő, hiszen a férfinek bizony nem sokan tudtak ellenállni. Dús, sötét hajába belekapott kicsit a tavaszi szellő, mielőtt belépett volna az udvar kapuján. Drága öltönye csillogott a napfényben, enyhén borostás arcától pedig igazán sármos benyomást keltett. Még maga a királyné is tetszetősnek vélte a férfi kinézetét, még egy kósza gondolatként az is átfutott az agyán, hogy mennyire örülne, ha fiatalabb lenne és hajadon. Úgy gondolta, hogy lánya oldalára pont ez a férfi való. Elegáns, jóképű, gazdag és jó családból való. Ahogy a férfi magabiztosan lépett a király és a királyné felé, mindenki őt nézte.

- Köszönöm a meghívást! – mondta nekik a bemutatkozás után, majd lágyan megcsókolta a királyné kezét, aki alig tudta leplezni, hogy mennyire imponál neki a férfi udvariassága.

- Amelia hercegnő már alig várja, hogy megismerje Önt – hazudott Harold király.

- Ahogy én is várom, hogy megismerjem a hercegnőt – jelentette ki mosollyal az arcán Anton.

Bár ő sem volt teljesen elragadtatva a gondolattól. Persze kíváncsi volt a rejtegetett hercegnőre, mint bárki más, de Ameliához hasonlóan ő sem igazán volt híve az elrendezett házasságnak. Azonban jobban beletörődött a gondolatba, hiszen az érdekei ezt kívánták. Pontosabban Simon érdekei, hiszen az ő nevében a bátyja járt el, így gyakorlatilag neki “köszönhette”, hogy itt állhat. És annyira nem is volt ellenére az uralkodás sem. Azonban nem igazán a hatalom vonzotta, sokkal inkább az, hogy így több alkalma nyílhat segíteni másokon és a saját országán.

- Kérem jöjjön beljebb! – invitálta be a király.

Miután Anton herceg tájékoztatta a családot bátyja és felesége pontos érkezési dátumáról, a királyné gyorsan kiadta utasításait az asszisztensének, hogy Mirdago királya és királynéja a lehető legjobb bánásmódot kapják. Mindig igyekeztek ugyanis mindent megadni a vendégeiknek. Főleg az ilyen fontos vendégeknek.

Második fejezet

Amelia szomorúan nézett a tükörbe, mikor elkészült. Úgy érezte magát, mint valamiféle karácsonyfa. Bal kezén hat, jobb kezén pedig nyolc karkötő díszelgett, amelyet már igazán túlzásnak tartott. Aztán persze ott voltak a gyűrűk és a fülbevalók, amelyektől már szinte undorodott. Haját ismét konty díszítette, arcát pedig megint felismerhetetlenné sminkelték. Nem akart mást, csak normális kinézetet. Bár a ruha azért nem volt ellenére, hiszen az tetszett neki. De persze a hétköznapokon továbbra sem akart kiöltözni. Egy hatalmas sóhaj után ismét belenézett a tükörbe és az az álom jutott eszébe, amelyben mezítláb, kiengedett hajjal szalad végig az erdőn. Bár álmában mindig báli ruha volt rajta, tervében már nem az szerepelt, hiszen jól tudta, hogy álruhát kell viselnie. Dorisnak köszönhetően pedig az is gondosan el volt rejtve. De azelőtt még meg kellett jelennie a szülei előtt, hogy ne fogjanak gyanút. Így hát hű szolgájával bementek a dolgozószobába, ahol Harold király és Andrea királyné várta őket, és mint utóbb kiderült, Anton herceg is.
Ahogy kinyílt az ajtó, Amelia jelent meg pompázatos ruhájában. Anton herceg szája azonnal tátva maradt, hiszen hozzá fogható gyönyörűséget ritkán lát az ember. Még személyi asszisztense, az éppen mellette álló Olivia is megköszörülte a torkát.

- Tényleg szép a hercegnő – súgta oda főnökének, miközben némi féltékenység hallatszott a hangjában.

A herceg nem tudott nem egyet érteni alkalmazottjával, hiszen a látvány tényleg magáért beszélt. Amelia meglepődött, mikor meglátta a férfit, de hamar felismerte, hiszen fotókat már látott róla a sajtóban. Egymásra mosolyogtak, és a hercegnőben valami megmagyarázhatatlan érzés lett úrrá. De ahogy arra gondolt, hogy feleségül kell mennie ehhez az idegenhez, máris odalett a szimpátia. Míg az egyik fele abban bízott, hogy a herceg is szívesen kihátrálna az esküvőből, addig a másik része számító alaknak tartotta, aki pusztán érdekből hajt fejet ennek a régimódi hagyománynak.

- Amelia hercegnő, örömömre szolgál, hogy megismerhetem Önt – udvariaskodott Anton, majd kezet csókolt a lánynak.

- Számomra az öröm, Anton herceg – viszonozta a kedves szavakat a hercegnő.

Amelia igazán jóképűnek tartotta a férfit, imponált neki udvariassága, de nem akart megenyhülni, dacolni akart az elrendezett házasság gondolatával. És persze azt is tudta, hogy túlságosan sok év van köztük, így a generációs különbségek nem igazán tennének jót a kapcsolatuknak. Továbbra is ragaszkodott ahhoz, hogy megtapasztalja