Fordította

Schultz Judit

Willnek

Megjegyzés

Az 1580-as években élt egy házaspár a stratfordi Henley Streeten. Három gyermekük volt: Susanna és az ikrek, Hamnet és Judith.

A fiú, Hamnet 1596-ban, tizenegy évesen meghalt.

Úgy négy évvel később az apja írt egy színdarabot,

Hamlet címmel.

„A Hamnet és a Hamlet gyakorlatilag ugyanaz
a név, a 16. század végi – 17. század eleji stratfordi
feljegyzésekben felváltva használják.

(STEPHEN GREENBLATT: „Hamnet halála
és a Hamlet születése”,
The New York Review of Books, 2004)

„Meghalt, kimúlt ő, asszonyom;

Meghalt, kimúlt bizony!

Fejtül neki zöld-hant gyepágy,

Lábtul egy kő vagyon.”{1}

I

Egy fiú jön lefelé a szűk, kanyargós lépcsőn. Lassan lépked, hátát a falnak veti, csizmája minden fokra dobbanva érkezik. A lépcső végéhez közeledve megáll egy percre, és visszanéz. Aztán hirtelen elhatározással átugorja az utolsó három fokot, ahogy szokta. Leérkezvén megbotlik, és térdre esik a kőpadlón.

Nyugodt, szélcsendes, késő nyári nap van, a földszinti szobába hosszú fénycsíkok vetülnek a vakolatba ágyazott sárga ablakrácson át.

A fiú feltápászkodik, a lábát dörzsölgeti. Elnéz az egyik irányba, fel a lépcsőn, aztán a másikba, nem tudja eldönteni, merre induljon.

A szoba üres, a tűz pislákol a rostélyon, narancsszínű parázs csak a lágy, felfelé kunkorodó füstcsík alatt. A fiú fájó térdkalácsa a szívdobbanása ritmusára lüktet. Ott áll, egyik kezét a lépcsőhöz vezető ajtó kilincsén nyugtatva, kopott bőrcsizmájának orra megemelkedik, mozdulni, futni készen. A fiú szőke, majdhogynem aranyszínű hajának tincsei fölfelé merednek a homlokán.

Senki sincs itt.

A fiú sóhajt, beszívja a meleg, poros levegőt, aztán átvág a szobán, és kilép a bejárati ajtón át az utcára. A taligák, lovak, kereskedők, egymásnak kiáltozó emberek, egy emeleti ablakból kihajított zsák zaja nem ér el a füléig. Elhalad a ház előtt, és belép a szomszédos épületbe.

Nagyszülei otthonának az illata mindig ugyanolyan: fafüst, bútorfényező, bőr és gyapjú szagának keveréke. Hasonló, mégis eltéveszthetetlenül más szag ez, mint a házhoz toldott, kétszobás kis laké, amelyet a nagyapja épített a háza melletti szűk kis telekre, és amelyben a fiú lakik az anyjával és a két lánytestvérével. A fiú néha nem érti, miért a különbség. Hiszen a két házat csupán egy vékony vályogfal választja el, mégis mintha mindkettő külön világ lenne, más szagokkal, más hőmérséklettel.

Ebben a házban folyton hallani a szél fütyülését, a nagyapja műhelyéből jövő kopácsolás és kalapálás zaját, az ablaknál felbukkanó ügyfelek beszélgetését és kiabálását, a hátsó udvar zűrzavarát, nagybátyjai jövés-menésének hangjait.

Ma azonban csend van. A fiú megáll a folyosón, fülel, hogy hall-e bármi neszt, ami arra utalna, hogy van odabent valaki. Innen is látja, hogy a jobb oldalán lévő műhely üres, a padokon és a zsámolyokon nem ül senki, a szerszámok ott hevernek a munkapulton, egy tálcán az elhagyatott kesztyűk mintha közszemlére tett kézlenyomatok lennének. A kiadóablak bereteszelve. A bal oldalán, az ebédlőben sincs senki. A hosszú asztalon egy halom egymásra pakolt szalvéta, egy meggyújtatlan gyertya és egy kupac madártoll hever, semmi más.

A fiú felkiált, üdvözlő, kérdő hangsúllyal. Kiált egyszer, még egyszer, aztán félrebillenti a fejét, válaszra várva.

Semmi. Csak a gerendák recsegnek lágyan a napsütésben, leheletnyi huzat mozdul az ajtók alatt, a szobák között, vászonfüggönyök lebbennek, tűz ropog – az üres, mozdulatlan ház meghatározhatatlan zajai.

A fiú ujjai szorosabban markolják a kilincsvasat. A melegtől még ezen a kései órán is izzadságcseppek gördülnek végig a homlokán, a hátán. A térdében erősödik a fájdalom, belenyilall, aztán elhalványul megint.

Kinyitja a száját. Neveket kiált, egyiket a másik után, mindazokét, akik itt élnek, ebben a házban. A nagyanyjáét. A cselédét. A nagybátyjai nevét. A nagynénjéét. Az inasét. A nagyapjáét. Mindüket szólítja, egyiket a másik után. Egy pillanatra átfut az agyán, hogy az apja nevét is kimondja, őt is szólítsa, de az apja mérföldekre, órákra, napokra van innen, Londonban, ahol a fiú még sosem járt.

De hol van vajon, tűnődik a fiú, az anyja, a nővére, a nagyanyja, a nagybátyjai? Hol a cseléd? Hol a nagyapja, aki napközben szinte soha nem hagyja el a házat, a műhelyben időzik az inast gyötörve vagy a bevételeit számlálgatva a főkönyvben? Hol van mindenki? Hogy lehet mind a két ház üres?

Végigmegy a folyosón. A műhelybe vezető ajtónál megáll. Hátrapillant, hogy megbizonyosodjon róla, senki nincs a közelben, aztán belép.

A nagyapja kesztyűkészítő műhelyébe ő csak nagyon ritkán mehet be. Még az ajtóban álldogálnia sem szabad. Ne bámészkodj ott, szokott rámordulni a nagyapja. Hát az ember már egy tisztes munkanapot sem tölthet el úgy, hogy ne bámulnák meg? Nincs jobb dolgod, mint itt lebzselni, és várni a sült galambot?

Hamnet okos fiú. Az iskolamester leckéit gond nélkül megérti, felfogja a mondottak logikáját és értelmét, gyorsan megtanulja a memoritereket. Olyan könnyedén idéz föl igéket, ragozásokat, igeidőket, szónoklattant, számokat és számításokat, hogy az időnként irigységet szül a többi fiúban. De gyakran elkalandozik a figyelme. Elég, ha görögóra alatt elhalad egy szekér az utcán, és ő máris nem a palatáblájára koncentrál, hanem arra, hogy vajon merre mehet és mit szállíthat, eszébe jut, milyen nagyszerű volt, amikor a nagybátyja megkocsikáztatta őt meg a testvéreit a szénásszekerén, milyen volt a frissen vágott széna illata, tapintása, hogyan zötyögtek a kerekek a megfáradt kanca patakopogásának ritmusára. Az elmúlt hetekben többször is megvesszőzték az iskolában, amiért nem figyelt oda (a nagyanyja azt mondta, ha ez még egyszer, még egyetlenegyszer előfordul, megírja az apjának). Az iskolamester nem érti a dolgot. Hamnet gyorsan tanul, kívülről fújja a leckét, de képtelen odafigyelni a munkájára.

Meghall egy madarat az égen, és félbehagyja a szavalást, mintha a puszta égbolt egy csapásra süketnémává tenné. Ha meglátja a szeme sarkából, hogy valaki belép a szobába, máris félbeszakítja, amit épp csinál, legyen az evés, olvasás vagy leckeírás, és úgy bámul az illetőre, mintha az valami fontos üzenetet hozna, egyenesen őneki. Hajlamos átcsusszanni az őt körülvevő kézzelfogható, valódi világból egy másik helyre. A teste a szobában marad, de képzeletben valahol máshol jár, másvalakiként, olyan helyen, amelyet csak ő ismer. Ébresztő, gyermek, szól rá ilyenkor a nagyanyja, és csettint. Térj vissza, sziszegi a nővére, Susanna, és megpöcköli a fülét. Figyelj ide, kiabál az iskolamester. Hol jártál, súgja neki Judith, amikor Hamnet végre visszatér a valóságba, megérkezik és körülnéz, és rájön, hogy visszatért, a házba, az asztalhoz, körülötte ott a családja, és az anyja csendes mosollyal figyeli őt, mintha pontosan tudná, merre járt.

Most, ahogy besétál a kesztyűkészítő műhely tiltott területére, Hamnet megint elfelejti, mit is akart csinálni. Gondolatai elszabadulnak, elfelejti, hogy Judith rosszul érzi magát, és kell valaki, aki gondoskodik róla, és ez azt jelenti, hogy neki meg kell találnia az anyját, vagy a nagyanyját vagy bárki mást, aki tudja, mi a teendő a kislánnyal.

Egy sínről bőrök lógnak. Hamnet eleget tud ahhoz, hogy felismerje a rozsdavörös, pettyezett őzbőrt, a puha, rugalmas kecskegidabőrt, a kisebb darab mókusirhát, az érdes, sörtékkel borított vaddisznóbőrt. Ahogy közelebb lép, a bőrök lengedezni kezdenek a kampóikon, mintha még maradt volna bennük egy kis élet, épp csak annyi, hogy érzékeljék a fiú közeledtét. Hamnet kinyújtja egy ujját, és megérinti a kecskebőrt. Elmondhatatlanul puha, olyan érzés, mint a hínár érintése a lábszárán, amikor egy forró napon úszni megy. A bőr lágyan lengedezik előre-hátra, a hátsó lábaknál szétterül, mintha repülne, mintha madár vagy szellem lenne.

Hamnet megfordul, a munkapadnál álló két zsámolyt nézi: az egyiket bőrrel vonták be, amely simára kopott nagyapja nadrágjának dörzsölésétől; a másik kemény fazsámoly, az inas, Ned helye. Látja a szerszámokat, a munkapad fölött lógnak kampókra akasztva. Tudja, melyikkel kell vágni, melyikkel nyújtani, megtűzni vagy összeölteni a bőröket. Észreveszi, hogy a kisebbik, női kesztyűkhöz való sámfa nincs a helyén, ott hever a padon, ahol Ned szokott dolgozni leszegett fejjel, meggörbedt vállal, ideges, reszkető ujjakkal. Hamnet tudja, hogy a nagyapja a legkisebb hiba miatt is ordít az inassal, vagy még rosszabbat tesz vele, ezért felkapja a sámfát, egy darabig méregeti a kezében a meleg faeszközt, aztán felakasztja a kampójára.

Már épp kihúzná a fiókot, amelyben a varrócérnát meg a gombosdobozokat tartják – óvatosan, nagyon óvatosan, mert tudja, hogy nyikorog a fiók –, amikor zajt hall, valami halk, kaparó neszt.

Hamnet egy szempillantás alatt kint terem a műhelyből a folyosón, aztán kiszalad az udvarra. Megint eszébe jut a feladata. Mégis mit művelt, mit piszmogott ott a műhelyben? A húga rosszul van, tehát segítséget kell kerítenie.

Sorra belöki a nyári konyha, a sörfőzőház, a mosókonyha ajtaját. Mind üres, odabent hűvös és sötét honol. Hamnet megint kiabálni kezd, ezúttal kissé rekedt hangon, a torka reszelős a sok kiabálástól. Nekidől a nyári konyha falának, és elrúg egy dióhéjat, az zörögve gurul át az udvaron. Mélységesen össze van zavarodva, amiért egyedül van. Valakinek itt kéne lennie, valaki mindig van itt. Hol lehetnek? Mit csinálhatnak? Hogy tűnhettek el mind egyszerre? Hogy lehet az, hogy az anyja és a nagyanyja nincs otthon? Pedig mindig otthon vannak, a kemenceajtót nyitogatják, vagy a tűz fölött kavargatják az ételt. Hamnet megáll az udvaron, körülnéz, nézi az előszobába nyíló ajtót, a sörfőzőház ajtaját, a házuk ajtaját. Most hová menjen? Hol kérjen segítséget? És hol van mindenki?

Minden életnek megvan a magja, a középpontja, az epicentruma, ahonnan minden kiárad és ahová minden visszatér. Ez a pillanat a távol lévő anya életének magja: a fiú, az üres ház, az elhagyatott udvar, a meg nem hallott kiáltás. A fiú, ahogy ott áll a ház végében, és szólítgatja az embereket, akik etették, pólyálták, álomba ringatták, fogták a kezét, amikor az első lépéseit tette, akik megtanították neki, hogyan kell használni a kanalat, hogy meg kell fújni a levest, mielőtt a szájába veszi, hogy vigyáznia kell, amikor átkel az utcán, hogy ne piszkálja az alvó kutyákat, hogy öblítse ki a csészét, mielőtt iszik belőle, hogy maradjon távol a mély víztől.

Ez a pillanat lesz az anya világának magja egész hátralévő életében.

Hamnet csizmájának talpa az udvar zúzott kövét csiszatolja. A fiú látja annak a játéknak a maradványait, amellyel nemrég játszottak Judithtal: hosszú zsinegekre tobozokat kötöztek, azt húzkodták és lóbálták a konyhában lakó macska kölykei előtt. Aprócska jószágok a kölykök, helyes pofácskával és puha tappancsokkal. Az anyamacska a raktárban, egy hordóba bújva szülte meg, és hetekig rejtegette a kölyköket a külvilág elől. Hamnet nagyanyja mindent tűvé tett, hogy megtalálja az almot, és vízbe fojtsa a kölyköket, ahogy szokta, de az anyamacska kijátszotta őt, elrejtette a kicsinyeit, és most már mindkettő félig felnőtt, fel-alá rohangásznak, felmásznak a zsákokra, és madártollakat, gyapjúcsomókat, szalmaszálakat kergetnek. Judith sosem válik meg tőlük hosszabb időre. Az egyik általában mindig ott ül a köténye zsebében, de a kidudorodás vagy a kikandikáló, hegyes fülecskék elárulják az ottlétét, és a nagyanyjuk olyankor kiabál, és az esővizes hordót emlegeti. De Hamnet anyja odasúgja nekik, hogy a cicák már túl nagyok ahhoz, hogy a nagyanyjuk vízbe fojtsa őket. Most már képtelen lenne rá, mondja nekik titokban, és letörölgeti a könnyeket Judith rémült arcáról. Már nem lenne gyomra hozzá, mert küzdenének, tudod, harcolnának az életükért.

Hamnet ott bóklászik az elhagyott fenyőtobozok körül, a zsinórjuk bele van taposva az udvar földjébe. A kiscicákat nem látni sehol. Megböki az egyik tobozt a csizmája orrával, mire az arrébb gurul, egyenetlen ívet leírva.

Hamnet felnéz a két házra, a nagyobbik ház számos ablakára és az ő kis házuk sötéten ásító ajtajára. Normális esetben Judith meg ő örültek volna, ha egyedül maradnak. E percben ő megpróbálná meggyőzni a húgát, másszanak fel a nyári konyha tetejére, hogy elérjék a szomszéd ház kőkerítése fölött átnyúló szilvafaágakat. Az ágak tömve vannak vörös-arany, érett szilvával; Hamnet már kifigyelte a nagyszülei házának emeleti ablakából. Ha ez egy rendes nap lenne, bakot tartana Judithnak a tetőn, hogy a lány megtömhesse a zsebeit a lopott gyümölccsel, bár aggályoskodna és ellenkezne. Judith semmi tisztességtelen vagy tiltott dolgot nem szeret csinálni, természetétől fogva bűntelen lélek, de Hamnet általában meg tudja győzni néhány szóval.

Ma azonban, miközben a korai pusztulástól megmenekedett kiscicákkal játszottak, Judith azt mondta, hogy fáj a feje meg a torka, rázza a hideg, aztán elönti a forróság, és be kell mennie a házba, hogy lefeküdjön.

Hamnet visszamegy a nagy házba, végig az előszobán. Már épp lépne ki az utcára, amikor zajt hall. Egy kattanás vagy suhanás, pillanatnyi hang csupán, de egyértelműen egy másik ember keltette zaj.

– Hahó! – kiáltja Hamnet. Vár. Semmi válasz. Csak csend árad az ebédlőből és a mögötte lévő fogadószobából. – Ki van ott?

Egy pillanatra, csupán egy pillanatra Hamnet eljátszik a gondolattal, hogy az apja az, visszatért Londonból, hogy meglepje őket; előfordult már ilyesmi. Az apja lesz az, ott áll az ajtó mögött, és játékból, cselből bújt el. Ha Hamnet bemegy a szobába, az apja előugrik; a zsákjában, az erszényében ajándékok lapulnak; ló- és szénaszagot áraszt majd, meg az úton töltött napok szagát; átöleli a fiát, és Hamnet az apja zekéjének durva, kiszálasodott zsinórjaihoz szorítja az arcát.

Tudja, hogy nem az apja az. Nagyon jól tudja. Az apja válaszolt volna az ismételt szólongatásra, nem rejtőzött volna el az üres házban. De azért, miközben besétál a fogadószobába, Hamnet érzi, ahogy rázuhan a csalódottság, amikor meglátja a nagyapját az alacsony asztalka mellett.

A szoba félhomályos, szinte az összes ablakon be van húzva a függöny. A nagyapja háttal áll Hamnetnek, meggörnyedve tapogat valamit: papírlapokat, egy vászonzsákot, valamiféle számlákat. Az asztalon egy korsó és egy kupa áll. A nagyapa keze körülöttük matat, a feje lehajtva, asztmásan zihál.

Hamnet udvariasan köhint egyet.

A nagyapja megfordul, arckifejezése vad, dühös, karját a levegőbe löki, mintha betolakodót zavarna el.

– Ki van ott? – kiáltja. – Ki az?

– Én vagyok.

– Kicsoda?

– Én. – Hamnet lép egyet az ablakon beszűrődő keskeny fénypászma felé. – Hamnet.

Nagyapja lezökken egy székbe.

– A szart is kiijesztetted belőlem, fiú – kiáltja. – Mit settenkedsz itt?

– Sajnálom – feleli Hamnet. – Kiabáltam, de senki nem válaszolt. Judith…

– Elmentek – vág közbe a nagyapja, és tesz egy türelmetlen kézmozdulatot. – Különben is, mit akarsz azoktól az asszonyoktól? – Megragadja a korsót a nyakánál fogva, és a kupához emeli. A folyadék (barna sör, véli Hamnet) kilöttyen a korsóból, egy része a kupába jut, egy része az asztalon lévő papírokra ömlik, amitől a nagyapja káromkodni kezd, aztán letörli a foltokat az ingujjával. Hamnet most veszi észre, hogy az öregember alighanem részeg.

– Tudja, hová mentek? – kérdezi.

– He? – kérdez vissza a nagyapja, még mindig a papírokat törölgetve. Leplezetlen dühe hosszú tőrként mered ki belőle. Hamnet szinte érzi, ahogy a tőr hegye ide-oda fordul a szobában, ellenfelet keresve, és egy pillanatra eszébe jut anyja mogyorófavesszeje, amely magától fordul a víz irányába, csakhogy ő nem valami föld alatti csermely, nagyapja dühe pedig nem varázsvessző. Az a düh éles, metsző, kiszámíthatatlan. Hamnetnek fogalma sincs, mi fog történni most, vagy hogy mit kéne tennie.

– Ne csak állj ott, a szádat tátva – sziszegi a nagyapja. – Segíts!

Hamnet előrecsosszan egy lépést, aztán még egyet. Óvatos, apja szavai járnak az eszében: Maradj távol a nagyapádtól, amikor sötét hangulatában van. Figyelj oda, hogy elkerüld olyankor. Maradj távol tőle, hallod?

Apja az utolsó hazalátogatásakor mondta ezt, miközben segítettek lepakolni a cserzőműhelyből érkezett szekeret. John, Hamnet nagyapja beleejtett egy köteg bőrt a sárba, és hirtelen haragjában elhajított egy hámozókést, ami beleállt az udvar kőfalába. Hamnet apja azonnal visszahúzta a fiút, be a háta mögé, el az útból, de John csak beviharzott mellettük a házba, egyetlen szó nélkül. Az apja a kezébe fogta Hamnet arcát, ujjait a tarkójára kulcsolta, és mélyen, kutatón a szemébe nézett. A lánytestvéreidet nem fogja bántani, de miattad aggódom, mondta halkan, a homlokát ráncolva. Tudod, ugye, mit értek sötét hangulat alatt? Hamnet bólintott, de közben arra vágyott, bárcsak tovább tartana ez a pillanat, bárcsak az apja ne engedné el őt: az érintésétől könnyűség és biztonságérzet töltötte el, bizonyosság, hogy valaki ismeri és megbecsüli őt. Ugyanakkor érezte, ahogy a gyomrában hideg, émelyítő nyugtalanság lötyög, mint valami romlott étel. Az apja meg a nagyapja közti szóváltásokra gondolt, arra, ahogy apja folyton a gallérját igazgatta, amikor a szüleivel egy asztalnál ült. Esküdj meg, mondta neki az apja ott az udvaron, és a hangja érdesen szólt. Esküdj meg. Tudnom kell, hogy biztonságban leszel, amikor én nem vagyok itt, hogy lássam.

Hamnet hiszi, hogy állja a szavát. Távol tartja magát. A kandalló túloldalán áll, a nagyapja itt nem érheti el, ha próbálkozik is.

A nagyapja egyik kezébe fogja a kupát, a másikkal lerázza a sörcseppeket egy papírlapról.

– Fogd ezt meg – parancsolja, Hamnet felé nyújtva a papírt.

Hamnet előrehajol, a lábát nem mozdítja, és az ujjai hegyével megfogja a lapot. Nagyapja résnyire szűkült szemmel figyel, nyelve hegyét kidugja a szája sarkánál. A székében ül, meggörnyedve, mint valami vén, mogorva varangyos béka egy kövön.

– Ezt is – nyújt a fiú felé egy újabb lapot.

Hamnet megint ugyanúgy előrehajol, tartja a szükséges távolságot. Az apjára gondol, arra, milyen büszke lenne rá, mennyire örülne neki.

Fürgén, mint a róka, a nagyapja előrelendül. Aztán minden nagyon gyorsan történik. Hamnet később nem tudja biztosan, milyen sorrendben zajlottak az események: a papírlap a földre hullott kettejük közt, a nagyapja egyik kezével megragadta őt a csuklójánál, aztán a könyökénél, előrerántotta, át a kettejük közti távolságon, amelyre, ahogy apja mondta, Hamnetnek mindig ügyelnie kell, és a másik keze, melyben még mindig ott volt a kupa, gyorsan közeledett. Hamnet előbb érzékeli a látómezejében megjelenő csíkokat – vörös, narancs, a tűz színei, a szeme sarkából csordogálnak lefelé –, mint a fájdalmat. Éles, letaglózó, szúró fájdalom. A kupa pereme épp a szemöldöke alatt találja el.

– Most majd megtanulod – mondja a nagyapja higgadtan –, hogy ne settenkedj.

Könnyek csorognak Hamnet mindkét szeméből, nem csak a sebesültből.

– Csak nem bőgsz, mint egy kislány? Ugyanolyan semmirekellő vagy, mint az apád – folytatja a nagyapja undorral, és elengedi a fiút. Hamnet hátraszökken, és beüti a lábszárát a fogadószobában álló ágyba.

– Folyton csak a bőgés, a nyávogás, a panaszkodás – motyogja a nagyapja. – Semmi tartás. Semmi értelem. Mindig is ez volt a baja. Nem tudott megmaradni semmi mellett.

Hamnet kiszalad a házból az utcára, véres arcát törölgeti az ingujjával. Bemegy a saját házukba, fel a lépcsőn az emeleti szobába, ahol egy alak fekszik a szüleik baldachinos ágya melletti matracon. Az alak barna köpenyt és fehér főkötőt visel – a főkötő szalagjai kioldva hullanak a nyakába –, és a lepedőn fekszik. A cipőjét lerúgta, ott hevernek mellette, mint két üres gubó.

– Judith – szól a fiú, és megérinti a kislány kezét –, jobban érzed magad?

A lány szempillája megrebben. Egy pillanatra úgy néz a fivérére, mintha nagy messzeségből látná, aztán újra lehunyja a szemét.

– Alszom – suttogja.

Ugyanolyan szív alakú arca van, mint a fiúnak, ugyanolyan magas homloka, mely fölött ugyanúgy égnek merednek a kukoricaszőke hajtincsek. Szeme, amely oly röviden pillantott csak a fiúra, ugyanolyan meleg borostyánszínű, arany pettyekkel. Mindennek oka van: osztoznak a születésnapjukon, ahogyan osztoztak anyjuk méhén is. Ikrek, alig egy perc különbséggel születtek. Olyan egyformák, mintha egypetéjűek lennének.

Hamnet Judith ujjaira zárja az övéit – ugyanolyan körmök, ugyanolyan formájú ujjpercek, bár a fiú kezén nagyobbak, szélesebbek, koszosabbak –, és próbálja elhessegetni magától a gondolatot, hogy a lány keze nyirkos és forró.

– Hogy vagy? – kérdi. – Jobban?

A lány megmozdul, ujjait a fiú kezére kulcsolja. Álla megemelkedik, majd lesüllyed. A torkánál, veszi észre a fiú, van egy duzzanat. Meg egy másik ott, ahol a váll és a nyak találkozik. Hamnet a duzzanatokra bámul. Olyanok, mint két fürjtojás a lány bőre alatt. Halvány, ovális tojások, mintha csak arra várnának, hogy kikeljenek. Egy a nyakán, egy a vállánál.

Judith mond valamit, ajka szétnyílik, nyelve mozog a szájában.

– Mit mondtál? – kérdi a fiú közelebb hajolva.

– Az arcod – mondja a lány. – Mi történt az arcoddal?

Hamnet a homlokához emeli a kezét, érzi a púpot, a friss vér nedvességét.

– Semmi – feleli. – Semmiség. Figyelj – folytatja nyomatékosan –, elmegyek, megkeresem a doktort. Nem tart soká.

Judith megint mond valamit.

– Anya? – ismétli utána a fiú. – Ő… már jön hazafelé. Nincs messze.

Valójában több mint egy mérföldnyire van.

Agnesnek van egy darabka földje Hewlandsben, a fivérétől bérli. A föld a háztól, ahol Agnes született, az erdőig nyújtózik. Az asszony méheket tart rajta, kenderből szőtt kaptárakban, melyek zümmögnek a bennük nyüzsgő élettől; és vannak még itt gyógynövény-, virág- és zöldségágyások, támasztógallyakra kapaszkodó hajtások. Agnes boszorkánykertje, szokta mondogatni a mostohaanyja a szemét forgatva.

Agnes az ideje nagy részében föl-alá járkál a növények között, kihúzza a gyomokat, megérinti a kaptárakat, megmetszi a hajtásokat, és egyes bimbókat, leveleket, terméshüvelyeket, szirmokat, magokat a csípőjén lógó bőrzsákba rejt.

Ma a fivére hívta ide, akinek a pásztorfiú szólt, hogy valami baj van a méhekkel – kirajzottak, és a fákon nyüzsögnek.

Agnes körbejárja a kaptárakat, hallgatja, mit súgnak neki a méhek, nézi rajzásukat a gyümölcsösben, a feketés, vibráló, dühödten reszkető foltot, amely az ágak között nyújtózik. Valami megzavarta őket. Az időjárás, a hőmérséklet változása volt az, vagy valaki hozzányúlt a kaptárakhoz? Egy gyermek, egy elkóborolt bárány, a mostohaanyja?

Agnes végigfuttatja a kezét a kaptár oldalán és alján, majd belenyúl, a megmaradt méhek közé. Kissé fázik ingruhájában a fák sötét, folyóbarna árnyékában, haja vastag fonatban a feje tetejére tűzve, fehér főkötő alatt rejtőzik. Arcát nem védi méhészháló – sosem viseli. Ha elég közel lépünk hozzá, láthatjuk, hogy az ajka mozog, halk hangokat mormol, nyelvével csettintget a feje körül, a ruhaujján, az arca előtt keringő méheknek.

Kihúz egy lépet a kaptárból, és leguggol, hogy megvizsgálja. A felületét hemzsegő, egyetlen lénynek tűnő valami teríti be: arannyal csíkozott barna színű, apró, szív formájú szárnyakkal. Méhek százai alkotják, összezsúfolódva csimpaszkodnak a lépbe, munkájuk gyümölcsébe, a jussukba.

Agnes felemel egy csokor füstölgő rozmaringágat, és gyengéden legyezget vele a lép fölött, a füst keskeny csíkot húz a mozdulatlan augusztusi levegőbe. A méhek egyszerre mozdulva fölreppennek, Agnes feje körül keringenek; szélek nélküli felhő, légi háló, mely önmagát veti ki újra és újra.

Agnes óvatosan, nagyon óvatosan lekaparja a halovány méhviaszt egy kosárba; a méz bizalmatlanul, szinte óvakodva csordul ki a lépből. Lassan, mint a fagyanta, csöppen a tálba, melyet Agnes a lép alá tart, narancs-aranyszínűen, a kakukkfű éles és a levendula virágos-édes illatát árasztva. Kanyargó, tekergő mézfonal nyújtózik a léptől a tálig.

Agnes változást, nyugtalanságot érez a levegőben, mintha madár szállt volna el hangtalanul a feje fölött. Még mindig guggolva felnéz. A mozdulattól megrebben a keze, a méz a csuklójára csöppen, végigcsordul az ujjain, le a tál oldalán. Agnes a homlokát ráncolja, leteszi a lépet, és feláll, az ujjait nyalogatva.

Végigfuttatja tekintetét jobbján Hewlands nádfedeles háztetőin, feje fölött a fehér felhőfoszlányokon, balján az erdő fáinak folyvást mozgó ágain, az almafák körül rajzó méheken. A távolban a kisöccse épp birkákat terel a lovaglóúton, kezében nádpálca, a kutyája a nyáj mellett szaladgál. Minden olyan, amilyennek lennie kell. Agnes egy percig elnézi a birkák szaggatott vonalát, gyorsan mozgó lábaikat, loncsos, sáros gyapjukat. Egy méh az arcára száll, ellegyezi.

Később, és aztán élete hátralévő részében mindig azt gondolja majd, hogy ha ott és akkor elindul, ha összeszedi a zsákokat, a növényeit, a mézet, és elindul hazafelé, ha engedelmeskedik a hirtelen támadt, megnevezhetetlen kételynek, akkor talán változtathatott volna az elkövetkezőkön. Ha sorsukra hagyta volna kirajzó méheit ahelyett, hogy megpróbálja visszacsalogatni őket a kaptáraikba, talán megakadályozhatta volna mindazt, ami ezután történt.

De nem indul el. Letörli az izzadságot a homlokáról, a nyakáról, és azt mondja magának: ne légy ostoba. Fedőt tesz a mézzel teli edényre, levelekbe göngyöli a lépet, és a következő kaptár oldalára nyomja a kezét, hogy megvizsgálja, megértse. Nekidől, érzi belsejének morajlását, vibrálását; érzi az erejét, a tekintélyét; olyan, mint a gyülekező vihar.

A fiú, Hamnet, sietve lépked végig az utcán, befordul egy sarkon, kikerül egy lovat, mely türelmesen álldogál befogva egy szekér elé, kikerüli a városháza előtt gyülekező embereket, akik komoly arccal hajolnak össze. Elhalad egy nő mellett, aki kisbabát tart a karján, és egy másik gyereknek könyörög, hogy lépkedjen már gyorsabban, ne maradjon le; egy férfi mellett, aki egy szamár hátsóját ütlegeli; egy kutya mellett, ami felnéz az ételéből, és figyeli a szaladó fiút. A kutya élesen, figyelmeztetően felvakkant, aztán folytatja az evést.

Hamnet odaér a doktor házához – a kisbabát cipelő nőtől kért útbaigazítást –, és megdöngeti öklével az ajtót. Egy pillanatra rácsodálkozik ujjai, körmei alakjára, és a látvány eszébe juttatja Judithot. Erősebben dörömböl, vadul üti az ajtót, kiabál.

Az ajtó kitárul, és a nyílásban egy nő keskeny, bosszús arca bukkan fel.

– Mi a csudát művelsz? – kiáltja, és egy ronggyal a fiú felé legyez, mintha bogarat akarna elhessenteni. – Olyan lármát csapsz, hogy a holtak is felébrednek rá. Tűnés innen!

A nő már csukná az ajtót, de Hamnet előrelép.

– Ne! Kérem! Bocsánat, asszonyom. Szükségem van a doktorra. Szükségünk van rá. A húgom beteg. Át tudna jönni hozzánk? Most azonnal?

A nő szorosan markolja az ajtót kivörösödött kezével, de a pillantása gyöngéd, figyelmes, mintha a fiú arcvonásaiból próbálná kiolvasni, mennyire komoly a helyzet.

– Nincs itthon – feleli végül. – Beteghez ment.

Hamnet nagyot nyel.

– Mikor jön vissza, kérem?

A szorítás enyhül az ajtón. A fiú fél lábbal belép a házba, a másik lába még a küszöbön kívül.

– Azt nem tudom megmondani. – A nő végigméri Hamnetet, az előszobájába betolakodó lábat nézi. – Mi baja a húgodnak?

– Nem tudom. – Hamnet próbálja felidézni Judith alakját, amint ott fekszik az ágyon, lehunyt szemmel, lázrózsás, mégis sápadt arccal. – Lázas. Ágyban kellett maradnia.

A nő a szemöldökét ráncolja.

– Lázas? Vannak bubói?

– Bubók?

– Dudorok a bőre alatt. A nyakán, a hónaljában.

Hamnet a nőre bámul, a két szemöldöke közti ráncra, a vöröslő csíkra a füle mellett, amit a főkötője szegélye dörzsölt a bőrbe, a hátul kikandikáló, göndör fürtjeire. A bubó szóra gondol, arra, hogy olyan, mint valami növényi rész neve, és hogy úgy dudorodnak benne a magánhangzók, mintha utánozni akarnák a jelenséget, amelyet leír a szó. Hideg félelem szalad át a mellkasán, recsegő-ropogó, fagyos érzés, egy pillanatra megakasztja a szívverését.

A nő egyre erősebben ráncolja a szemöldökét. Hamnet mellkasa közepére teszi a kezét, és kitolja a fiút a házból.

– Menj – mondja szigorú arckifejezéssel. – Menj haza. Most rögtön. Indulj!

Becsukja az ajtót, de aztán az utolsó pillanatban résnyire még nyitva hagyja, és odaszól a fiúnak, szinte barátságos hangon:

– Szólni fogok a doktornak, hogy menjen át. Tudom, ki vagy. A kesztyűkészítő fia, ugye? Illetve az unokája. A Henley Streeten. Szólok a doktornak, hogy menjen át hozzátok, amint visszaér. Most menj. Ne állj meg sehol útközben.

Aztán még hozzáteszi, mintegy utóiratként:

– Az Úr vezesse lépteidet!

Hamnet hazairamodik. A világ ragyogóbbnak tűnik, az emberek hangosabbnak, az utcák hosszabbnak, az ég színe bántóan kéknek. A ló még mindig ott áll befogva a szekér elé; a kutya összegömbölyödve fekszik egy ház küszöbén. Bubók, gondolja Hamnet megint. Hallotta már ezt a szót. Tudja, mit jelent, mire vonatkozik.

Biztosan nem, gondolja, amint befordul az utcájukba. Az nem lehet. Nem lehet. Az – nem fogja kimondani, nem engedi, hogy megformálódjon a szó, még a gondolataiban sem – évek óta nem ütötte fel a fejét ebben a városban.

Valaki lesz otthon, ezt biztosan tudja, amint odaér a bejárati ajtóhoz. Amint kinyitja. Amint átlép a küszöb felett. Amint szólongatni kezdi őket, valamelyiküket, akármelyiküket.

Valaki válaszol majd. Valaki lesz otthon.

Hamnet nem tud róla, de a doktor házához vezető úton elhaladt a cseléd, a nagyszülei és a nővére mellett is.

Nagyanyja, Mary árut szállított házhoz az egyik sikátorban, lent a folyó közelében, és botját előrenyújtva épp próbálta kivédeni egy különösen ingerlékeny kakas támadását. Susanna ott ment mögötte, ő cipelte a kesztyűkkel – őzbőr, kecskebőr, mókusprémmel szegett, irhával szegett, hímzett és dísztelen kesztyűkkel – teli kosarat.

– Ha az életem múlna rajta, se tudnám megmondani – mondta épp Mary, amikor Hamnet, nagyanyja számára észrevétlenül, elszaladt a sikátor torkolata előtt –, miért nem vagy képes az emberek szemébe nézni, ha rád köszönnek. Ezek a nagyapád legjobban fizető ügyfelei, nem ártana egy csipetnyi udvariasság. Tényleg azt hiszem, hogy… – Susanna ott cammog mögötte a szemét forgatva, cipeli a kesztyűkkel teli kosarat. Mint a levágott kezek, gondolja, és nagyanyja hangját elnyomja a saját sóhaja, amely kiszakad belőle, amikor az épületek fölött meglátja az ég egy csíkját.

John, Hamnet nagyapja ott állt a városháza előtti gyülekezetben. Otthagyta a fogadószobát és a számításait, míg Hamnet fent járt Judithnál, és épp háttal állt a fiúnak a városháza előtt, amikor Hamnet a doktor házához szaladt. Ha futás közben a fiú oldalra néz, láthatta volna, amint a nagyapja befurakszik a csoportba, a többi férfi felé hajol, megragadja vonakodó karjukat, sürgeti, nógatja, győzködi őket, hogy tartsanak vele az egyik ivóba.

Johnt nem hívták meg erre a gyűlésre, de a fülébe jutott a hír, így hát odament, abban a reményben, hogy még elkapja a többieket, mielőtt szétszélednek. Nem akar semmi mást, csak helyreállítani a reputációját, visszaszerezni a befolyásos ember státuszát, amellyel valaha rendelkezett. Képes rá, tudja, hogy képes. Csak annyi kell, hogy ezek a férfiak, akiket évek óta ismer, és akik ismerik őt, akik szavatolni tudják a szorgosságát, a város iránti elkötelezettségét, meghallgassák. Vagy ha többet nem is, legalább a céh és a városi hatóságok bocsánatát vagy legalább elnézését elnyerje. Egykor törvényszolga volt, aztán városi elöljáró; a templomban az első padsorban ült, és skarlátszín palástot viselt. Talán elfelejtették? Hogyhogy nem hívták meg erre a gyűlésre? Neki befolyása volt egykor, mindannyiuk fölött állt. Valaki volt. Most meg kénytelen azon a néhány filléren éldegélni, amit a legidősebb fia küld haza Londonból (és micsoda vérlázító alak volt a fiú fiatalkorában, csak lézengett a piactéren, fecsérelve az idejét; ki gondolta volna, hogy lesz belőle bármi is).

John üzlete még mindig megy úgy-ahogy, hiszen kesztyűre mindig szükség van, és ha ezek a férfiak tudnak is a gyapjúkereskedővel kötött titkos megállapodásáról, meg arról, hogy beidézték, amiért nem jár templomba, meg arról, hogy büntetést szabtak ki rá szemetelésért, ugyan kit érdekel. Johnt nem izgatja a rosszallásuk, sem a bírságaik és a követeléseik, sem a családja tönkremenetelével kapcsolatos pusmogásaik, sem az, hogy kizárták a céhgyűlésekről. Az övé a város egyik legszebb háza: ezt még mindig elmondhatja magáról. Azt nem bírja elviselni, hogy egyikük sem akar inni vele, nem eszik az asztalánál, nem melegszik a kandallója mellett. A városházán kívül a férfiak elkerülik a tekintetét, és folytatják a maguk beszélgetését. Nem hallgatják meg előre megtervezett beszédét a kesztyűüzlet megbízhatóságáról, a sikereiről, diadalairól, sem a meghívását, hogy tartsanak vele az ivóba, vagy legyenek a vacsoravendégei. Csak odabiccentenek kurtán, és elfordulnak. Az egyikük megveregeti a karját, „Hogyne, John, persze”, mondja.

Így hát egyedül megy az ivóba. Csak egy rövid időre. Nincs abban semmi rossz, ha egy férfi egymagában tér be. Elüldögél az alkonyinak tűnő félhomályban, és nézi, ahogy a kóbor legyek az előtte álló gyertyacsonk lángja körül röpdösnek.

Judith az ágyban fekszik, és úgy érzi, hogy a falak felé türemkednek, aztán visszahajlanak. Be, ki, be, ki. A szülei ágyának oszlopai kígyómód vonaglanak és tekeregnek; a mennyezet hullámzik, mint egy tó felszíne; a kezeit egyszer túl közelinek, aztán rettentő távolinak látja. A vonalak, ahol a fehér vakolat találkozik a gerendák fáinak sötétjével, vibrálnak és megtörnek. A kislány arca és mellkasa forrón izzik, csúszós izzadság lepi el, a lába viszont jéghideg. Megborzong, egyszer, kétszer, a teste görcsbe rándul, és azt látja, hogy a falak ráhajolnak, körülzárják, aztán elhúzódnak. Lehunyja a szemét, hogy kizárja a falakat, a kígyószerű ágyoszlopokat, a mozgó mennyezetet.

Amint megteszi, máris másutt terem. Több helyen egyszerre. Egy mezőn sétál keresztül, szorosan fog egy kezet. A kéz a nővéréé, Susannáé. Hosszú ujjai vannak a kéznek, a gyűrűsujj bütykén anyajegy. A kéz nem akarja, hogy fogják; az ujjak nem kulcsolódnak Judith ujjai köré, hanem mereven kinyújtóznak. Judithnak minden erejével szorítania kell, hogy ne sodródjon el. Susanna hosszú lépésekkel gázol a magas fűben, és a keze minden lépésnél megrándul Judith kezében. Ha Judith elengedi, elsüllyedhet a fűtengerben. Elveszhet, és többé soha nem találnak rá. Fontos, mindennél fontosabb, hogy kapaszkodjon abba a kézbe. Soha nem engedheti el. Előttük, tudja jól, ott a bátyja. Hamnet feje ki-kibukkan a fűtengerből. A haja színe, mint az érett búza. A fiú szökellve halad előttük, mint egy nyúl, mint egy üstökös.

Aztán Judith egy tömeg közepén találja magát. Éjszaka van, és hideg; lámpások fénye pöttyözi a fagyos sötétet. A gyertyaszentelői búcsú, gondolja Judith. A tömegben van, de fölötte is; egy erős vállon ül. Az apjáén. Lábai a nyak köré kulcsolódnak, és az apja a bokájánál fogva tartja őt. Az apjának vastag szálú, sötét haja van, mint Susannának. Judith a kisujjával megérinti az apja bal fülében lévő ezüstkarikát. Az apja erre fölnevet – Judith érzi a rázkódást, amely mennydörgésként halad át az apja testéből az övébe –, és megrázza a fejét, hogy a fülbevaló kocogva Judith körmének ütődjön. Judith anyja is ott van, meg Hamnet és Susanna meg a nagymama. Az apja Judithot választotta, hogy a nyakába ültesse: csakis őt, senki mást.

Erős fény lobban fel. Haragos-ragyogó parázstartók állnak egy faemelvény körül, olyan magasra felnyúlnak, ahol most Judith van az apja vállán. Az emelvényen két férfi áll aranyszín és vörös, rojtokkal és szalagokkal dúsan borított ruhában; fejükön magas kalap, az arcuk krétafehér, szemöldökük feketére, ajkuk vörösre festve. Egyikük magas, éles hangon felkiált, és egy aranylabdát hajít a másik felé; amaz kézállásba lendül, és a lábával kapja el a labdát. Judith apja elengedi a lány bokáját, hogy tapsoljon, és Judith szorosan belekapaszkodik az apja fejébe. Retteg, hogy leesik, lezuhan az apja válláról, be a kavargó, nyugtalan tömegbe, amely krumplihéj, ázott kutyák, izzadság és sült gesztenye szagát árasztja. A kiáltás ültette a félelmet a szívébe. Nem tetszik neki a parázstartók látványa; nem tetszik neki a férfiak egyenetlen ívű szemöldöke; egy csöppet sem tetszik. Csöndesen sírdogálni kezd, arcáról leperegnek a könnyek, és gyöngyszemekként ülnek meg apja hajában.

Susanna és a nagyanyja, Mary még nincsenek otthon. Mary megállt útközben, hogy beszélgessen az egyik asszonnyal az egyházközségből: bókokat, kedves szavakat váltanak, megpaskolják egymás karját, de Susannát nem teszik bolonddá. Tudja, hogy az asszony nem kedveli a nagyanyját, látja, hogy folyton körbenéz, átles a válla fölött, azt figyeli, észreveszi-e valaki, hogy Maryvel, a kegyvesztett kesztyűkészítő feleségével diskurál. Susanna tudja, hogy sokan vannak a városban, akik egykor a nagyszülei barátai voltak, ám most átmennek az utca túloldalára, ha meglátják őket. Évek óta így megy ez, de mióta a nagyapját megbírságolták, amiért nem jár templomba, a városlakók immár az udvariasság látszatára sem adnak, és úgy mennek el mellettük, mintha nem is ismernék őket. Susanna látta, hogy a nagyanyja direkt az asszony útjába állt, hogy az ne mehessen el mellette, ne kerülhesse el, hogy szólniuk kelljen egymáshoz. Susanna látja mindezt, a tudás égeti a koponyája belsejét, fekete égésnyomokat hagy maga után.

Judith egyedül fekszik az ágyában, és lehunyja a szemét. Nem képes felfogni, mi történt a mai nappal. Az egyik pillanatban még egy fonalat húzgált Hamnettel a macska kölykei előtt – fél szemmel mindig a nagyanyjukat lesve, hiszen Judithnak megmondták, hogy hasogasson gyújtóst, és súrolja le az asztalt, míg Hamnet megírja a leckéjét –, aztán hirtelen azt érezte, hogy elgyengül a karja, megfájdul a háta, kapar a torka. Nem érzem jól magam, mondta a bátyjának, Hamnet pedig a kiscicákról a húgára emelte a tekintetét, és fürkészőn méregette az arcát. Most pedig ebben az ágyban fekszik, és fogalma sincs, hogy került ide, vagy hogy hová ment Hamnet, vagy hogy az anyja mikor jön haza, vagy hogy miért nincs mellette senki.

A cseléd hosszasan válogat a piacon a tejespultnál, flörtöl a stand mögött álló tejesemberrel. Jól van, jól van, mondja a férfi, de nem engedi el a csöbröt. Ó, feleli a cseléd, és megragadja a csöbör fülét, hát nem hagyja, hogy az enyém legyen? Mi legyen a magáé?, kérdi a tejesember felhúzott szemöldökkel.

Agnes végzett a mézgyűjtéssel, megfog egy zsákot meg a füstölgő rozmaringágat, és nekiáll begyűjteni a méheket. Behessegeti a zsákba és visszaviszi őket a kaptárhoz, de gyengéden, mindig nagyon gyengéden.

Az apa kétnapi lovaglásnyira van Londonban, ebben a pillanatban hagyja el Bishopsgate-et a folyó felé, és arra készül, hogy vegyen egyet azokból a lapos, kovásztalan lepénykenyerekből, amelyek illatozva tornyosulnak az ott álló standokon. Szörnyű éhség mardossa ma; ezzel ébredt reggel, és sem a zabkásából meg egy korsó sörből álló reggelije, sem az ebédre megevett pástétom nem csillapította az éhségét. Óvatosan bánik a pénzzel, vigyáz rá, sosem költ többet, mint amennyit muszáj. Sokat ugratják emiatt az emberek, akikkel együtt dolgozik. Azt mondják róla, hogy zsákszám rejtegeti az aranyat a szállásán a padlódeszkák alatt; ezt hallva ő csak mosolyog. Természetesen nem igaz: minden fillért, amit megkeres, hazaküld Stratfordba, vagy magával viszi, becsomagolva és mélyen a nyeregtáskájába dugva, ha útra kel. De tény, hogy egy fityinget se költ, hacsak nem feltétlenül szükséges. És ezen a napon, ezen a kora délutáni órán a lepénykenyér ilyen szükségszerűség.

Egy másik férfi sétál az oldalán, a szállásadója veje. Hamnet apja csak hébe-hóba figyel oda arra, amit a másik mond – valamit az apósa iránti haragról, ki nem fizetett hozományról, meg nem tartott ígéretről. Inkább arra gondol, hogy a napsugarak úgy ereszkednek le az épületek közti szűk résekben, mintha létrák lennének, megvilágítva az eső mosta utcát, meg a lepénykenyérre, amely a folyó közelében vár rá, meg a feje fölött csapkodó, szappanillatú mosott ruhákra, egy röpke pillanatra a feleségére gondol, lapockája mozgására, amint feltűzi azt a rengeteg haját, aztán arra, hogy a csizmája orrán a folt elengedni látszik, úgyhogy fel kell keresnie a cipészt, talán rögvest, miután megette a lepénykenyeret, és megszabadult a szállásadója vejétől meg a siránkozó fecsegésétől.

És Hamnet? Ő épp most lép be a keskeny házba, mely egy résbe, egy hiátusba épült. Biztos benne, hogy a többiek is hazajöttek. Judith és ő többé nem lesznek egyedül. Valaki lesz otthon, aki tudja, mit kell tenni, aki magára vállalja ezt a feladatot, aki azt mondja neki, hogy minden rendben van. Belép a házba, hagyja, hogy az ajtó becsapódjon mögötte. Felkiált, azt mondja, visszajött, itthon van. Aztán megáll, várja a választ, de csak csendet hall.

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Maggie O’Farrell: HAMNET

Copyright © 2020 Maggie O’Farrell

Hungarian translation © Schultz Judit, 2022

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztette Gaborják Ádám

Kézirat-előkészítő Hack Orsolya

Korrektor Hernád Imre

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 963 504 660 7 (epub)

ISBN 978 963 504 661 4 (mobi)

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

{1} Shakespeare: Hamlet. IV. felvonás, V. szín. Arany János fordítása.