Határátlépés

UTAZÁSAIM LÓHÁTON - A LÉLEK CSENDJÉTŐL AZ ÓCEÁN MORAJÁIG

LEDNICZKY ÉVA

PILIS-VET ÁLLATGYÓGYÁSZATI ZRT

Tartalomjegyzék

Köszönetnyílvánítás

Előszó

Győrffy-Villám András

Útravaló

1. A napvilágot látott Lelkem

egy csikószületés jegyzete pilisszántóról

2. Egy ménválasz krónikája

In memoriam - Duigur, az aranyfényes lófickó

3. Csillagok útján a Pilisben

A belső iránytű a helyére kerü

4. Lóúsztatás Zakinthoszon

Vigyázz a karmádra!

5. Andalúzia táncoló lovai

Ahol a hagyomány életre kel

6. Bridleless ride - Marokkó partjain

Egy hely, ahol a kantár a turistáknak van

7. Lóháton Szicíliában

Az álmatlan vulkánok földjén jártunk

8. Portugália, a luzitán lovak és az Atlanti-óceán

A nyugati világ peremén vágtattunk

9. Időutazás a horizonton Kappadókián

Lélekbe vésett emlékek nyomában jártunk Törökországban

10. Szarvasok nyomdokán a Dél-Alföldön

Életre kelt történelem Akhal-teke lovak nyergében

11. Lóháton az Azori-szigeteken

Sao-Miguel, egy utopisztikus botanikus kert az Atlanti-óceán közepén

12. Lóháton a Tündérek útján, Székelyföldön

Vérré vált emlékek nyomában járva

13. Lóháton Írországban

Egy sziget, ahol az égbe szökő sziklák és az óceán mélysége találkozik

14. Lovastúra Isten lábnyomán

Szardínia szigete, ahol a hosszú élet titka is lakik

15. Egyiptomi kalandozások lóháton

Megvalósult sivatagi álmok után kutatva

16. A jövőt közösen írjuk…

2026 második felében..

17. Zárjegyzet

A szerzőről

Határátlépés

Utazásaim lóháton - a lélek csendjétől az óceán morajáig

Szerző: Ledniczky Éva

Felelős kiadó: Pilis-Vet Állatgyógyászati Zrt

A könyv bármely részletének másolása, sokszorosítása vagy digitális úton történő terjesztése a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül tilos.

Borítóterv: Ledniczky Éva

Lektorálta: id. dr Csámpai Ottó,

dr Bartos Ádám, egyetemi docens, Magyar Agrár- és Élettudományi Egyetem

Korrektúra: Éva Langer

ISBN: 978-615-02-6790-6

Copyright © 2026 Ledniczky Éva

Minden jog fenntartva

Formatted with Vellum

Köszönetnyílvánítás

Ez a könyv nem jöhetett volna létre azok nélkül a barátok nélkül, akik az úton mellém szegődtek - még akkor sem, ha néha fogalmunk sem volt róla pontosan merre tartunk. Nagyon hálás vagyok az együtt töltött időért, a bejárt országokért akkor is, ha csak néhány kilométerre csatlakoztatok hozzám, és akkor is ha végigkísértetek az úton. A fejezetek a közös tervezésekből, eltévedésekből, spontán helyzetekből és a hosszú beszélgetésekből álltak össze. Ezekért a közös élményekért éri meg útnak indulni - leginkább lóháton. Ezekért éri meg hazatérni is.

A legmélyebb hálával és köszönettel azoknak tartozom, akik a hátukon vittek és most nem olvashatják ezeket a sorokat. Nélkülük el sem tudtam volna indulni. Köszönettel tartozom azon kettő- és négylábú segítőknek is, akik otthon vártak, és akik a maguk módján bábáskodtak a könyv születésénél.

Köszönöm a bizalmat, a rengeteg bíztatást, támogatást, szakmai útmutatást és emberi gesztust amik segítettek visszatalálni önmagamhoz is, és újra tollat ragadni.

Köszönöm, hogy vagytok, lapozzunk…

Ezt a könyvet egy igaz lovas barátom emlékének ajánlom, aki már az égi csillagösvényeken vágtat tovább!

Andiamo, Feri!

Előszó

GYŐRFFY-VILLÁM ANDRÁS

Határátlépés. A könyv címe az idősebbeknek főképp az egykori vasfüggönyön túli világba való belépést jelentette, mára ez szerencsére elmúlt. Ma több jelentése lehet, bár határok még léteznek, de jelentheti egy mérték meghaladását, egy időpont túllépését, akár külföldi utakat is. Esetünkben – nagyon leegyszerűsítve ez utóbbiról van szó, de ennél sokkal többről.

Ha a könyv műfaji meghatározásával kellene kezdenem, nagy bajban lennék. Lovas könyv, de nemcsak az.

Útleírás, de sokkal több. Érzelmi, pszichológiai kirándulás tájak, országok útjain. Történelmi kalandozás, vallástörténeti eszmefuttatás, személyes vallomás lóról, hitről, reményről, emberségről. Regény, tele érzelmekkel, izgalmas lovas kalandokkal. Önvizsgálat, önismereti elemzés, önmegvalósító tettek.

Olvasása közben az az érzés támad az emberben, hogy a szerző egy lélegzettel írta ki magából az emlékeket. Egy-egy gondolat hosszú körmondatokban, halmozott jelzőkkel fejezi ki a lovas túrák hangulatát, utóérzéseit, tapasztalatait.

A Pilis hegységben indul a történet, majd tizenegy helyszínen folytatódik. Bejárjuk lóháton a Jón tenger ékkövét, Zakhintosz szigetét, a teknősök paradicsomát, majd folytatódnak a túrák.

Andalúzia, Marokkó, Szicília, Portugália következik, de eljutunk Törökországba és Egyiptomba is. Közben lovak és lovak, emberek, népek, szokások. Jut figyelem a történelemre, gasztronómiára, lótenyésztésre, klasszikus görög idézetekre, a Pálosokra, szinte mindenre, amire érdemes figyelmet szánni.

Megjelenik a természet tisztelete is, nem egyoldalú „ nyuszi simogató „ formában, hanem a világért felelős ember szemszögéből.

S amikor már úgy érezzük, hogy egy élvezetes, de kontrolálatlan érzelmi utazás részesévé váltunk, a fejezetek végén az összefoglalás önismereti állomással, esetenként egy-egy filozófiai, pszichológiai fogalommal, mint elfogadás, egyensúly , szembenézés, beérés. Kiegészíti ezt egy praktikus felsorolás, hogy mely tájon való lovas túrára mit vigyünk magunkkal. Az alig követhető szellemi, érzelmi hullámzást, földön járó tanácsok követik.

A könnyűnek tűnő mű szigorú szerkesztési elve segít jobban megérteni, feldolgozni az olvasottakat, ami növeli az értékét. A „ Határátlépés „ nem könnyű olvasmány. Bár igen gazdag, változatos, mégis követhető, de állandó figyelmet követel.

Segítségül hívom a mű alcímét : „Utazásaim lóháton – a lélek csendjétől az óceán morajáig „ - Ez összefoglalja a szerző mondanivalóját, jól érzékelteti, hogy az emlékezésnek és a fantáziának Ledniczky Éva esetében nincs határa. A feloldó nyugalom, és az intellektuális feszültség váltják egymást oldalról oldalra, fejezetről fejezetre.

Mindennek tökéletes keretet biztosít a ló. Az örök szerelem és rejtély, ami - ahány ember foglalkozik vele, annyiféle érzést vált ki, és annyiféle vágyat szül. A ló az emberi természet változékonyságának hibátlan leképezése. Van, aki a szellemi képességeiért szereti, van akit a szépsége nyűgöz le. Vannak, akiknek csak sporteszköz, másoknak sporttárs, megint mások számára egyszerűen munkaeszköz. Fel sem lehet sorolni, hogy kit mi vonz a ló közelébe.

A szerző motivációját, ló iránti vonzalmát sem egyszerű megfejteni. Alapja mindenképp a szeretet, de annál több. Érzelmi, lelki azonosulás, de a lóval való közös mozgásban, vagyis a lovaglásban való élvezet, a semmivel sem hasonlítható élmény is ugyanúgy jelen van.

A könyv erről is szól. Miközben mi is nyeregben érezzük magunkat, a változatos tájakon végig kísér a szerző klasszikus műveltsége, ily módon válunk részeseivé a műnek, amely gondolataival mindenkit megtalál.

Győrffy-Villám András 2026

Útravaló

Azori-szigetek, 2025. kiadói megbeszélés egy lovastúrán

Egy rendhagyó útikönyvet tartasz a kezedben kedves olvasó, mely nem csak távoli tájakra kalauzol lóháton, hanem a lélek mélyebb rétegeibe is útjelzőként szolgálhat. Novellák, elbeszélések, útleírások egyvelegét tartalmazza ez a kötet.

Lehet egyszerre lóháton felfedezni a világot és saját magunkat is?

Igen, lehet, és ez fenséges módja a külső- és belső világunk megismerésének egyaránt.

A nyeregben eltöltött időnek van egy sajátságos ritmusa, amelyet a lovasok éreznek át igazán. Amikor a szél a lova alá kap, a lovas megnyugszik, táncra perdül a nyeregben a lélek és megszületik a béke. A világ felfedezése lóháton, a kalandok sora nem igazán a távolságról szól. Ez az út, maga a megérkezés.

A lónak sokféle szerep jutott az elmúlt 6000 év háziasítása során az ember életében. Ez az útikalauz egy olyan társ szerepébe mutatja be, aki nem csak a hátán hordozza lovasát, de beavatja a csillagok, a természet és a távoli világok titkaiba is. Megmutatja a valóságot. Van úgy, hogy szélsebesen. Lóháton feltárul annak a különleges világnak a kapuja, ahol a beváltott ígéretek, a lovak és a szabadság lakik.

A szerző fotója, 2025. Azori-szigetek (a kiadói megbeszélés eredménye)

Te be mersz lépni rajta?

Menjünk együtt! Tarts velem különleges magyarországi helyszínekről indulva, az Atlanti-óceánon át a Gízai Piramisok időtlen világába!

Így használd ezt a könyvet:

Ez a közös utazás lóháton és lélekben is zajlik egyszerre.

Minden fejezet végén találsz egy Önismereti állomást, ahol megállhatsz kicsit és befelé figyelhetsz.

Összegyűjtöttem neked a legfontosabb praktikus tanácsokat is, hogy ha kedvet kapsz egy-egy úthoz, a csomagodban minden benne legyen, ami a biztonsághoz és a szabadsághoz kell.

Van még ami visszatart? Hagyd magad mögött és indulj…

Azori-szigetek, Sao-Miguel, lovastúra 2025.

A napvilágot látott Lelkem

EGY CSIKÓSZÜLETÉS JEGYZETE PILISSZÁNTÓRÓL

Ivor Andrea fotója, 2022. Pilisszántó

Különleges energiák nászáról énekelt az éjféli fény egy romantikus hangulatú Pest megyei településen, Pilisszántón 2022.04.18-án, húsvéthétfőn, valahol már a feltámadáson túl. A telihold egyre fogyó sejtelmes világa burkolta be a lélekközi események várva várt sorát, a Pilis-tető és a Ziribár között valahol félúton. Az utóbbi ha nem is a vidék legmagasabb, de minden kétséget kizárólag az egyik legmisztikusabb pontja. A Dunántúli-középhegység részét képezi, jellegzetes kúp alakú formája messziről felismerhetővé teszi ezt a magaslatot. Nevének eredete felől számos elmélet kering, sumér és babiloni gyökereket sejtenek mögötte.

Muffinproject Photography, 2021. Pilisszántó

A hely szellemének legjellegzetesebb ünnepe a téli napforduló, mikor a Makovecz-féle kápolnában megjelenik a Napba öltözött Boldogasszony azon a helyen, ahol a napfelkeltét, a fény születését már évezredekkel ezelőtt is emberek várták, legalábbis nyelvi örökségeink erről tanúskodnak. December 21- én a Csillagösvény tetején állva a felkelő Nap pontosan a Ziribár-hegy két csúcsa közötti nyeregben jelenik meg.

Az eseményt nem csak a helyi közösség, de a spirituális útkeresők egyaránt ünneplik ezen a napon. A környék lelkisége egybefonódott a Pálos rend történetével. A remeték elvonulási helyeként és a középkori magyar királyok vadászterületeként egyaránt számon tartják a vidéket. A hegy és közvetlen környezete, a Pilis-szoros (a “Vaskapu”) a pálos emlékezet egyik legfontosabb bölcsője, minden sziklája és a barlangja átitatódott a remeték csendjével és a hozzájuk fűződő misztikummal. A helyi néprajzi gyűjtések megemlítik, hogy A Ziribár barlangjaiban élő remeték nem csak a föld felett, de a hegy gyomrában, titkos alagutakon is közlekedtek, amely összekötötte a barlangot a közeli Klastrompusztával (az első pálos kolostor). Ezen az úton a szerzetesek nesztelenül a külvilág elől rejtve közlekedtek, őrizték a rend titkait és a magyar királyoknak szánt látomásaikat. Hunyadi Mátyás a legenda szerint a hegy csúcsa alatt pihengetve hallgatta a természet csendjét, amit a szerzetesek “Isten beszédének” neveztek.

A Pálosok földjén a csillagrendek üzenetén keresztül már nagyon sok égi üzenet testet öltött, vagy éppen kiszabadult egy-egy kő fogságából, sok zarándok számára mutatva meg a lelki békéhez vezető egyenes utat. A Pilis oldalán kialakult jellegzetes tájseb díszeként található Csillagösvény, faragott székely-kapu, Sziklaszínház, vagy éppen a mészégetők örökségét őrző kiszáradt kút, a Pilis keresztje, és egy áldás-osztó Jézus szobor is. Ez utóbbi műremeknek a különlegessége, hogy az arcán nem a szenvedés, hanem az öröm nyomai jelennek meg, egy jóságos mosolyba csomagolva.

Szőnyi József, Polgi és a Pálos kő

Ezen a természeti és szellemi értékekben gazdag településen született meg a szerző Lelkem névre keresztelt csikója is. Erről az eseményről szól az alábbi krónika is.

Kicsit eltávolodva a szakralitás szántói központjától Merlin, szintén a téli napfordulón napvilágot látott trikolor skótjuhász kutya őrizte sokadik napja már gazdája éber álmát. Egy istenfa tövében tértek nyugovóra a település másik végén, csikószületésre várva, már bőven március idusán túl. Közösen a gazdával együtt vártak dideregve, egyre fogyó belső és külső energiatartalékokkal köszöntve minden egyes, látszólag eredménytelen napfelkeltét. A füligvigyor skótjuhász kutya azon a bizonyos éjjelen is várta a menetrendszerű éjjeli őrjáratot, amikor meggyőződtek róla közösen, hogy aznap sincs csikó, nem bújt még elő.

Először a gazdát ki kellett hámozni mindenféle állati szőrök, katonai derékaljak és egy szebb napokat is megélt hálózsák leple alól. Mindezt egy fűtetlen jurta legmélyéről, ha létezik ilyen helymeghatározás ebben a szakrális térben. A hirtelen jött áprilisi tél nem várt kihívásokkal fűszerezte meg egy tizenkilencedik esztendős angol telivér kanca vemhességének harmadik trimeszterét, annak is a legvégét. A hideg nappalok és a még hidegebb éjszakák váltakozása azonban összekovácsolta a várakozó csapatot. Kettő- és négylábúakat egyaránt.

A pálosok földjén egyébként is csak felkészülés van, nem várakozás.

- Szimat,, sniff-sniff-sniff - kezdte a szokásos éjközepi ébresztőt egy hálózsák vélt bejáratánál Merlin, egy emberhossznyi hernyószerű képződmény előtt, s ha kilógó lágyrészeket lelt, mint például egy orrcimpa, azt bizony meg is nyalta. A nyelvi sokszínűségek éjközepi feltárása helyett azonban csak egykedvűen vette a gazda a fejlámpáját és útjára indult egy rendkívül lelkes csaholó szőrkutyával. Kiváncsi lovakon keresztül vezetett a közös útjuk, kik brühögve, nyerítve tették hozzá a véleményüket az éjszakai kötelességek teljesítéséhez. Egyszer csak egy váratlan és szokatlan kattogó, nyekergő ragadozóhang törte meg a csendet. Vészjósló volt, ismeretlen és egyre közelített.

- Ha nem egy jurtában lennénk, megcifráznám a köszönetemet kiskutyám - dörgedezett a hálózsák morózusan, utalva ezzel a magyar nyelv által kínált azon lehetőségekre, miszerint tíz percen keresztül szóismétlés nélkül lehetne káromkodni a használata közben.

- Vaúúúúúúúú - kezdett rá a tappancsos varázsló, Merlin a fajtahű védőbeszédéhez. A vészjósló kattogás nem akart szűnni, Merlin izgalma, vonyításba forduló ugatása egyre csak fokozódott. Lassan úgy festett ő is, mint aki nyomokban farkast tartalmaz. Sietett, ugrált, sürgetett, minden lehetséges módon igyekezett szaporázni nem csak a saját, de a gazdi álmos lépteit is.

- Ha vérszagra gyűlik az éji vad.... - futott át a gondolat pengeéles logikával elemezve az egymást követő eseményeket a gazdi fejében - lehet, hogy megszületett a kiscsikó.... - majd elöntötte valami izgatottsággal vegyes rémület.

A távolság köztük és az istálló első boksza között valahogy megszűnt létezni, de valami mégis más volt, mint szokott. A lómama nem nézett kíváncsian az udvarra, ahogy tette korábban, a kattogó vijjogás is megszűnt és a „mindig lába alatt” Merlin sem volt már láb alatt, csak a szembe szomszéd óriás patás jószág érdeklődő lószemein csillant meg a holdfény.

Nesztelen léptek, visszafojtott lélegzet, sokatmondó csend kísérte a balkezes mozdulatot, mely felkapcsolta a gazda fején a lámpást miközben négykézlábra ereszkedett, hogy belessen a bokszajtó alatt. Hogy honnan jött a gondolat ehhez a mozdulathoz? Ki tudja, van amikor egyszerűen csak fejet hajt az ember, és az ember lánya is az események előtt, és letérdel.

Ez egy ilyen pillanatnak ígérkezett. Sokkal több láb fedte fel magát, mint ahányra emlékezett és mind függőlegesen állt.

- Úristen! - kiáltott föl, majd talpra ugrott, félrelökve egy hideg, nyakszínt körül ficergő, kiváncsi kutyaorrot.

A rutinos angol telivér lómama, becsületes nevén Lady el Gran, háromszázharminchat napra számolva egy korábbi Tata-Agostyáni lónásztól egy gyönyörű, rendkívül jól fejlett akhal félvér kancacsikónak adott életet.

A lópapi, Duigur egy másik zárt méneskönyvben jegyzett aranyfényes lófickó, a Siculus Invincius (a legyőzhetetlen székely - a szerk.) Akhal-Teke tenyészetből, ki a 2021-es téli napforduló óta már az égi legelőkről tekint le büszkén szépséges utódaira, így csaklábló lánykájára is. Különleges násznak ígérkezett ez. Az angol telivéreket a nyugat legnemesebb, villámgyors lovaiként, míg az akhalokat a keleti irány gyors és kitartó metálszőrbe bújt patás harcosai között tartja számon a köztudat.

Kattant a bokszajtó zárja a tapintható csendben. A gazda a fejlámpa fényét felfelé irányította, hogy a legkevésbé zavarja meg a lómama és csikójának első közös perceit. Kinyílt a faajtó, az egyik női láb lassan érintette a szalmaszőnyeget, míg a másik egy térdhajlatba ékelt kiváncsi, ámde tisztelettudó kutyaorrot igyekezett szalmaágyon kívül tartani. A keleti sarokban ingadozott egy burokmentes lógyerek, akit anyukája pucolgatott szűnni nem akaró lelkesedéssel. A hirtelen neszezésre és a váratlan emberalakra válaszul a csikó útnak is indult volna első mama-körüli útjára. Az első lépésből azonban nem lett rögtön második. Egyensúlyát vesztve billent bele a puha szalmaágyba a nyakigláb kis kanca, összecsuklott mint egy horgásszék.

- Brühhhhhüü̈̈ühüüü - hajolt hozzá oda a lómama, majd aggódó, egyben szemrehányó tekintetét közös gazdájukra helyezte.

- Nyihahaha, nyihhhchhaaaah - Aztán az anyakanca megunta.

Ivor Andrea fotója

Először lágyan, érdeklődve szaglászta körbe a kiscsikót, finoman, majd egyre határozottabban érintve pihe-puha orrocskájával. A holdfényes lovacska azonban nha.... nyihahaha - futott végig az információ az istálló összes lakóján lószájról, lószájra terjedve, majd az istállón túl lakó lóféléket is érintve a hegyoldal teljes hosszában.

- Burkot keresnék - mondta zavartan a gazdi - de látom itt nincs, mamiba sincs, akkor húzok is innen - majd kihátrált a füligvigyor csupaszőr kutyakoma mellé, aki tisztes távolságból szemlélete az eseményeket.

Életköszöntés vagy letolás? Egy biztos, lószó aznap éjjel nem maradt kimondatlan a szántói hegyoldalban. A lóhagyományok nyomán felmerült lólélek-köszöntés a ménes összes tagjától elhangzott, óvatosságra intő figyelmeztetéssekkel együtt. Napkeltére, mint a természetes ménesi közegében a csikó már menetkész lett volna, ha a felkelő Nap sugarai nyomán útra kelt volna a ménes is új legelők, vízlelőhelyek irányába. A csikó azonban megszeppenve kucorgott a napsárga szalmában aggódó mami lábainál, a folyosón toporgó gazdi szemei előtt.

Nem kelt föl. A lómami sem tétlenkedett, a késlekedés a természetben az életükbe kerülhet, az életösztön pedig bokszajtón belül is teret követelt magának. Bal első lábát emelve finoman hátsón billentette a ló gyereket, pata éllel óvatosan, de határozottan érintve a csikót. Minden erejét összeszedve nyújtotta a lábait előrefelé a kicsi, majd újra álló helyzetbe szökkent. Újabb brühögés - hullám futott végig az istállósoron, mintha híre ment volna suttogva:

- Felállt.....felállt....felállt.... - egyre halkulva, ahogy a lószó-lánc távolabbi tagjai is kivették a részüket a lélekre szóló mondandóból. A második felállást követték az első kiváncsi léptek is, kibújva a mami rejtekéből és az újszülött ló lélek hamar a fejlámpával szembe találta magát felfedve tizenegy hónapon át viselt titkát.

Az aranysárga apró lógyerek homlokán megjelent virág-jegy pont úgy nézett ki, mint a mami megkülönböztető fejjegye, csak tükrözve. Kinek tollforma, kinek hattyú, kinek holdformát rejtve magában. Mintha valami lélekközi találkahelyen leszületése előtt összedugták volna a fejüket és megpecsételték volna a sorsukat. Illetve átpecsételték, átfestették, átadták volna, vagy valami ilyesmi. A felismerés záporozó könnykísérettel érkezett aznap a gazda szívébe is. Füligvigyor kutyapofa is csak közelebb húzódott hozzá, kérve egy sokatmondó simit a maszk- rajzolatos pofájára.

Lelkem, az aranysárga kancacsikó megszületett, hirdették húsvéthétfőn még a csillagok is.

Lelkem - Ivor Andi fotója, 2022. Pilisszántó

Önismereti állomás: FELSZABADULÁS

Önismereti kérdések:

Képes vagy tiszta várakozásra az életedben, amikor nem sürgeted az eredményt, csak figyeled a folyamatot?

A csikó megszületett és a Lelkem nevet kapta. Ha ma nevet kellene adnod a saját szabadságodnak, mi lenne az?

Mit tegyél most a láthatatlan batyudba?

- bátorságot, hogy merd nevén nevezni a legféltettebb vágyadat, a saját lelkedet

- türelmet, hogy ki tudd várni a saját idődet, amelyben minden sötétben eltöltött óra a felszabadulásodat készíti elő

Extra tipp: cuki Feri bácsi kakaóscsigája, a templom mellett Pilisszántón

Lovaglás után megpihennél? Vár a Pilis kapuja apartmanház

Egy ménválasz krónikája

IN MEMORIAM - DUIGUR, AZ ARANYFÉNYES LÓFICKÓ

Artur Baboev fotója, Duigur Tatán

A vizek városának ékköve, a Komárom-Esztergom vármegyei Tata-Agostyán közel 20 hektáron elterülő, nemes célt szolgáló családi birtoka, a Siculus Invincius Akhal - teke tenyészete. A névadó tulajdonos, dr. Kocs Mihály választása a “Legyőzhetetlen székely” nem véletlen. Erdélyi születésű, büszke magyar ember, titulusai és végzettségeinek felsorolása, önmagában kimerítené ennek a cikknek a karakter-korlátait. Felesége és társa Hajnalka, őszinte mosolyú, vendégszerető vitális nagymama benyomását kelti, férje elmondása alapján a virágok az ő lába nyomán nőnek a birtokon is.

A Gerecsei Tájvédelmi Körzet koronájaként, szívmelengető esszenciája található mindannak, melyet lovas kulturális közegnek lehet nevezni. Található ott egy pálos kolostorrom is, Németegyházán és lélegzetelállító óriásfenyők közt visz az út a “vizek városának” arborétumába. A helyi gazdag lovas kultúrális örökségnek az Esterházy-család teremtette meg az alapot a XVIII-XIX-dik században, melyhez akkor társult a kivételes angolparki lovas élet is. A XIX-dik század végén és a XX-dik század elején, Esterházy Miklós József idején Tata Európa egyik leghíresebb tréningközpontjává vált, a magyar lósport fellegvára volt. Szerették a helyi tréningpályákat a telivérek, mert talaja és mikroklímája a híres angliai Newmarketéhez hasonlított.

Két kiemelkedő angol telivér is kapcsolódik ehhez a sikeres korszakhoz, Patience - Festetics II. Tasziló herceg lova, megnyerte a hamburgi és az osztrák derbyt is. A másik kiválóság pedig Fenék, a vándorló sárga mén, aki Tatáról indulva hódította meg Európát. Nevét, a Keszthely melletti Fenékpusztáról kapta. Megnyerte a Baden-Badeni Nagydíjat 1883-ban, ami akkor a kontinens egyik legfontosabb versenye volt. A világ elitjének mutatta meg a magyar ló erejét. A Fenékpusztai Majorság és Múzeum, a Festetics család egykori ménesbirtoka ma turisztikai- és konferencia központ.

A kis kitekintő után, térjünk vissza a “Legyőzhetetlen székely” családi farmjára, ahol az Akhal-tekéket övező oly gyakori mítoszok nyomán komoly célkitűzések és tények is laknak. Visszanyúlni a gyökerekhez, hogy megmentsék a jövőnek. Mihály olimpiai sportlovat kíván a nemzetnek adni, és valószínűleg fog is. Gondos gazdaként, fáradhatatlan kétkezi munkával építi, szépíti fenséges birtokát a keleti lótenyésztő, megbecsült csapatával összhangban. Kiveszi a részét a napi rutinból is. Kiveszi a részét? Ember legyen a talpán aki kivételes munkabírásával lépést tud tartani.

Az Akhal-tekék története több ezer évre tekint vissza, jelenleg a Világ legritkább lófajtái között tartják számon, 3500 törzskönyvezett fajtatiszta példányt jegyez a méneskönyv. A honfoglalás kori “vért verejtékező mennyei lovak” hátán érkeztek feltételezhetően őseink előkelői a Kárpát-medencébe. A véres verejték valóság, nem csak legenda. Vékony metálfényű szőrrel borított bőrükön, megerőltetés hatására láthatóvá válik az érhálózat egy része mely mikrosérülések nyomán, vérrel keveredett izzadságcseppekkel borítják a lovakat. Nagy valószínűséggel a több ezer éves ősi turáni ló közvetlen leszármazottja, ez az atlétikus termetű, tiszta jellemű négy egészséges pataszerkezeten lépdelő élő hazugságvizsgáló jószág. Kivételes intelligencia, büszkeség sugárzik a tartásukból, a tekintetükből egyaránt. A Jóisten kegyelméből az is megadatott számukra, hogy metálfényű szőrköpenybe rejtették kivételes fizikai állóképességüket, és mindenlátó szívüket is. Az arany-, ezüst- vagy éppen bronzfényű formavilág mellé évezredek tisztelete és bölcsessége társul az akhal lelkekben, melyeket készséggel átadnak azoknak, akik érettnek bizonyulnak az élő kapcsolatra velük.

Artur Baboev fotója, Duigur Tatán

Az Akhal-teke Türkmenisztán nemzeti szimbóluma. Minden évben április utolsó hétvégéjén tartják a „Türkmén ló napja” nemzeti ünnepet. Az életét ott különleges megbecsülés övezi minden egyes példánynak, külön minisztérium foglalkozik velük. Halálukban sem hagyják őket magukra, mélyreható tisztelettel kíséri utolsó útjára hivatalos minisztérium képviselő a földi létből eltávozott lovat. 1935-ben mindent eldöntő próbának tették ki a fajták, 84 nap alatt 4300 km-t lovagoltak végig türkmén lovasok 83 lóval Ashgabadtól Moszkváig, amelyből 360 km sivatagi terep volt. A próbatételt tisztavérűek és angol-telivérrel keresztezett társaik egyaránt kiállták. Ezt követően a kevesebb mint 1000 élő példányból újraindult a fajta tenyésztése, megmentve a kihalás széléről. Bárki, akit ma gazdájául fogad egy ilyen égi tünemény az kiváltságos szerepet kap a sorstól. Dr. Kocs Mihály és családja, közel 30 saját példánnyal rendelkezik magántenyészetében, melynek kapuit tenyésztési céllal, csak nagyon ritkán és tudatosan nyitja ki külsős érdeklődők számára.

Egy ménválasz romantikus krónikája következik Tata-Agostyánból, egy akkor még első könyves írónő tollából:

Nyílt a kétszárnyas kapu, a köves úton halkan gördültek át a kocsikerekek a Siculus Invincius felirat alatt, mikor az első lónyerítés felhangzott. Gránit volt az, a legifjabb és legígéretesebb fedezőmén, jellegzetes hangjával hívta fel a figyelmet a kapu felől közeledőre. Gazdája fáradhatatlanul végezte a lovak körüli teendőket, az érdeklődve fürkésző ló szemek tengerében. A büszkeség, mely átitatja a gazda és a lovak kapcsolatát ezen a birtokon, kölcsönös és szinte tapintható. A vizek városának panorámája, ahol a végtelen égi jelenségek és a méltóságteljes hegyek vonulata összeér, fenséges háttérként szolgál ennek a nemzeti identitástudat erősítésében is példaértékű családi vállalkozásnak.