SÁRGA

R. F. KUANG

R. F. Kuang: Yellowface

Copyright © 2023 by Rebecca Kuang

Hungarian translation © Tót Barbara, 2023

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

R. F. Kuang: Yellowface

William Morrow, an imprint of HarperCollins Publishers, New York, 2023

Fordította: Tót Barbara

ISBN: 978 963 598 200 4 (epub)

Magnólia

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Az eredeti borítót készítette: Ellie Game © HarperCollinsPublishers Ltd 2023,

A magyar borítót szerkesztette: Coverist Studio, Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Greff András

Korrektor: Balázs Piroska, Virág Sándor

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: kortárs irodalom

Ericnek és Janette-nek

Egy

AZNAP ESTE, AMIKOR végignézem Athena Liu halálát, épp a Netflixszel kötött szerződését ünnepeljük.

Hogy megértsd ezt a történetet, két dolgot kell tudnod Athenáról.

Először is, neki minden az ölébe hullott: kapásból a főiskola után több kötetre szóló szerződést kapott egy nagy kiadótól, művészeti mesteroklevelet szerzett az írókurzuson, amiről már mindenki hallott, az életrajzában egymást érik az ösztöndíjak, és a felsorolás, ami a jelöléseit mutatja mindenféle díjakra, hosszabb, mint az én bevásárlólistám. Huszonhét éves korára már kiadott három regényt: egyik sikeresebb volt, mint a másik. Athena számára a Netflix-szerződés nem számított sorsfordító eseménynek: csupán egy újabb strigula a dicsőségfalon, kényelmes hely a belső sávban a sztársághoz vezető úton, amelyen már a lediplomázása óta száguld.

Másodszor, valószínűleg az előbbiek miatt, nem igazán vannak barátai. A korunkbeli írók – fiatal, ambiciózus, feltörekvő tehetségek éppen innen a harmincon – általában falkákba tömörülnek. A közösségimédia-felületeken könnyedén rálelsz ezekre a klikkekre – ahogy ömlengenek egymás kiadatlan kéziratairól (ELDOBOM AZ AGYAM, PEDIG MÉG KÉSZ SINCS!), visonganak a bemutatott borítótervektől (OLYAN SZÉP, HOGY BELEHALOK!!!), és a világ minden táján lőnek egy szelfit az irodalmi találkozókon. Athena Instagram-oldalán azonban nem találsz senki mást. Rendszeresen tweetel hetvenezer követőjének a karrierje legújabb állomásairól, néha fura vicceket is kiír, de nagyon ritkán jelöl meg másokat. Nem említi meg senki nevét, nem ír recenziót vagy ajánlót a kollégái könyveiről, és nem osztogat nyilvánosan buksisimit azon a kérkedő és kétségbeesett módon, ahogy a többi kezdő író teszi. Amióta ismerem, egyszer sem említette egyetlen közelebbi barátját sem, leszámítva engem.

Régen azt hittem, hogy csak nagyon zárkózott. Athena annyira röhejesen sikeres, hogy teljesen jogos, ha nem akar egyszerű földi halandók közé vegyülni. Valószínűleg kizárólag celebekkel meg a többi bestsellerszerzővel csetelget, akik a modern társadalomról kialakított kifinomult véleményükkel szórakoztatják őt. Athena nem ér rá prolikkal foglalkozni.

De ahogy teltek az évek, rájöttem, hogy Athenát mindenki más is éppolyan elviselhetetlennek találja, mint én. Végül is, tényleg nem egyszerű olyan emberrel barátkozni, aki mindenben jobb nálad. Talán azért nem kedvelik Athenát, mert ha összehasonlítják magukat vele, mindig ők jönnek ki rosszabbul. Talán én is csak azért maradtam vele, mert ennyire szánalmas vagyok.

Ezen az estén tehát csak Athena és én vagyunk itt egy georgetowni, szörnyen túlárazott tetőbárban. Úgy nyakalja a koktélt, mintha kötelessége lenne jól éreznie magát, én meg azért iszom, hogy végre elhallgattassam azt a szemét hangot magamban, aki folyton azt kívánja, bárcsak Athena halott lenne.

ATHENÁVAL VÉLETLENÜL lettünk barátok. A Yale-en gólyaként ugyanazon az emeleten laktunk, és amióta az eszünket tudtuk, mindketten írók akartunk lenni, így hát ugyanabban az egyetemi írószemináriumban lyukadtunk ki. Kezdő írókként ugyanabban az irodalmi folyóiratban közöltük a novelláinkat, és diploma után pár évvel ugyanabba a városba is költöztünk. Athena a rangos ösztöndíj miatt ment Georgetownba, az ottani kart ugyanis – a pletykák szerint – teljességgel lenyűgözte az American Universityn tartott vendégelőadása, és az angol tanszék külön állást biztosított csak neki, hogy kreatív írást taníthasson. Én pedig azért kerültem oda, mert anyám unokatestvérének volt egy öröklakása Rosslynban, és kiadta nekem azzal a feltétellel, hogy rendszeresen öntözöm a növényeit. Csak a rezsit kell fizetnem. Athenával sosem éreztük úgy, hogy afféle rokonlelkek lennénk, vagy hogy valami régi, szörnyű trauma kötne össze minket – csak egy helyen éltünk, ugyanazokat a dolgokat csináltuk, úgyhogy egyszer csak barátok lettünk.

Bár ugyanonnan indultunk – Natalia Gaine professzor Bevezetés a kisprózába kurzusáról –, a pályafutásunk mégis egészen más irányba vitt minket a diploma után.

Az első regényemet abban az évben írtam, amikor egy nonprofit tehetséggondozónak, a Teach for Americának dolgoztam, és szétuntam az agyamat. Mindennap, miután hazaértem a melóból, nekiálltam aprólékos vázlatot készíteni a sztorihoz, amit már gyerekkorom óta el akartam mesélni: egy részletgazdag és diszkréten mágikus felnövéstörténethez a gyászról, a veszteségről és a lánytestvéri viszonyról. A szikomorfán túl volt a címe. Miután sikertelenül kopogtattam vagy ötven irodalmi ügynökség ajtaján, egy Evermore nevű kis kiadó karolta fel a kéziratot, amely cég éppen új szerzőket keresett. Akkoriban az előleg iszonyatos pénznek számított: tízezer dollár kézbe, majd a jogdíjak, ha befutottam. Persze csak addig tűnt soknak, amíg meg nem tudtam, hogy Athena hat számjegyű összeget kapott a debütáló regényéért a Penguin Random House-nál.

Az Evermore három hónappal a könyvem kiadása előtt csődbe ment. Visszakaptam a jogokat. Az irodalmi ügynököm – aki az Evermore első ajánlata után keresett fel – csodálatos módon újra eladta a jogokat az Öt Nagy Könyvkiadó egyikének, huszonhétezer dolláros előlegért. „Jó üzlet”, olvastam a Publishers Marketplace oldalán. Úgy éreztem, végre sikerült, minden álmom a hírnévről és a sikerről végre-valahára beteljesül, de ahogy közeledett a megjelenés napja, az első nyomást tízezerről ötezer példányra csökkentették, és a hat városon átnyúló könyvturnémat is három állomásra faragták le Washington környékére, majd a beígért, híres írók által jegyzett ajánlások sem jöttek össze. A könyvből sosem készült utánnyomás. A művem összesen talán két-háromezer példányban kelt el. A szerkesztőmet a gazdasági válságokat általában kísérő leépítési hullámban kirúgták, és valami Garrett nevű srácnak passzoltak tovább, akit olyan szinten nem érdekel a regényem sikerre segítése, hogy lassan elgondolkodom, emlékszik-e még rám egyáltalán.

„Hát, ez van”, ezzel próbáltak vigasztalni. Mindenki pocsék tapasztalatokat szerez az első könyvével. A kiadók már csak ilyenek. New Yorkban mindig áll a bál, a szerkesztőket és az újságírókat agyondolgoztatják, de nem fizetik meg, és nem jöhet össze minden. A szomszéd fűje sosem zöldebb. Az összes szerző utálja a kiadóját. Hamupipőke története legfeljebb a mesében létezik: csak a kemény munka, a kitartás és az állandó próbálkozás hozhat sikert.

Akkor mégis miért van, hogy néhányan üstökösként száguldanak a hírnév felé már az első alkalommal is? Hat hónappal Athena első regényének megjelenése előtt egy egészoldalas, szexi képet közöltek róla egy népszerű könyvipari magazinban „A könyvkiadás új üdvöskéje végre azt az ázsiai-amerikai sztorit meséli el, amire szükségünk van” címmel. A regény jogai harminc országban keltek el. Üdvrivalgással fogadták a művét többek között olyan újságokban, mint a New Yorker és a New York Times, és az összes létező bestsellerlista élére került. Nem volt kérdés, hogy a jövő évben ki nyeri el a díjakat. Athena első regénye, a Hang és visszhang egy kínai-amerikai lányról szól, aki minden elhunyt női felmenője szellemét képes megidézni. Tökéletesen egyensúlyozott a spekulatív és a népszerű irodalom határán, a Bookerre, a Nebulára, a Hugóra és a World Fantasy díjra is bezsebelte a jelölést, ezek közül kettőt meg is nyert. És mindez csak három éve történt. Azóta két másik könyvet is kiadott, a kritikusok pedig egyetértenek abban, hogy csak egyre jobb és jobb lett.

Nem mintha Athena nem lenne tehetséges. Rohadt jó író – minden művét olvastam, és annyira hiú azért nem vagyok, hogy ne tudjam elismerni, ha valaki jó író. De Athena igazi ereje nem is az írásból táplálkozik. Ő maga a sztár. Egyszerűen mondva, Athena Liu kurvára menő. Még a neve – Athena Ling En Liu – is az. Gratulálok, Mr. és Mrs. Liu, a klasszikus és a szokatlan legtökéletesebb keverékét választották. Hongkongban született, Sydney és New York között nevelkedett, brit bentlakásos iskolákban tanult, ahol ráragadt az utánozhatatlanul sikkes külföldi akcentus. Magas és filigrán, balett-táncosokhoz hasonlatosan kecses. A bőre, mint a porcelán, és barna szeme meg a hosszú szempillái miatt úgy néz ki, mint egy kínai Anne Hathaway (ezt nem rasszizmusból mondom – Athena egyszer kirakott egy képet magáról és „Annie”-ről valami vörös szőnyeges eseményről, ott néztek azzal a négy hatalmas őzikeszemmel, és csak annyit írt hozzá, hogy „Ikrek!”).

Hihetetlen a csaj. Egyszerűen hihetetlen.

Szóval, Athena nyilván minden földi jóban részesül, mert így működik az iparág. A kiadói körök kiszemelnek egy győztest – valakit, aki elég vonzó, menő és fiatal, és jaj, hova is gondolok, mondjuk csak ki, kellően „sokszínű” –, majd az összes pénzt és erőforrást rázúdítják. Kurvára önkényes az egész. Vagy ha nem is önkényes, de semmi köze ahhoz, hogy ki mennyire tud jól írni. Athenát, a gyönyörű, Yale-en tanult többnemzetiségű, szinte androgün színes bőrű nőt Felsőbb Hatalmak választották ki. Én csak a barna hajú, barna szemű June Hayward vagyok Philadelphiából – tök mindegy, milyen keményen hajtok, vagy mennyire jó, amit írok, sosem lehetek Athena Liu.

Mostanra azt vártam, hogy a hírnév kipörgeti őt az én univerzumomból. De még mindig küldi a barátságos üzeneteit („hogy megy ma az írás? megvolt már a napi szómennyiség? kitartást a határidőig!”), és a meghívókat is. Boldog óra az El Centróban margaritára, villásreggeli a Zaytinyában, slam poetry est az U utcában. Az a fajta felszínes barátság a miénk, amikor úgy töltötök el egymással sok-sok időt, hogy valójában nem is ismeritek egymást. Nem tudom például, vannak-e testvérei. Ő sosem kérdezett a pasijaimról. De attól még összejárunk, mert kényelmes, hiszen mindketten itt vagyunk Washingtonban, és hát minél idősebb az ember, annál nehezebb új barátokat találni.

Őszintén szólva, gőzöm sincs, Athena miért kedvel engem. Mindig megölel, amikor találkozunk. Heti kétszer biztosan nyom egy kedvelést a posztjaimra. Legalább kéthavonta iszunk egyet, és a legtöbbször ő hív el. De el nem tudom képzelni, mit adhatok neki; meg sem közelítem azt a befolyást, népszerűséget és kapcsolati hálót, amivel ő rendelkezik. Akkor hát mitől lehet értékes számára a társaságom?

A lelkem mélyén mindig is azt gyanítottam, hogy Athena azért szeret velem lógni, mert nem jelentek neki konkurenciát. Értem a világát, de nem fenyegetem: amit elért, számomra elérhetetlen távolságban van, úgyhogy nyugodt szívvel villoghat velük előttem. Hát nem csodálatos érzés az olyan barát, aki nem kérdőjelezheti meg a felsőbbrendűségünket, mert esélye sem lenne rá? Hát nincs mindenkinek szüksége valakire, akit bokszzsáknak használhat?

– NEM LEHET ANNYIRA ROSSZ a helyzet – mondja Athena. – Biztos vagyok benne, csak arról van szó, hogy eltolják még pár hónappal a puhakötésű verzió kiadását.

– Nem tologatják – válaszolom. – Hanem visszamondták. Brett közölte, hogy… nem találnak neki helyet a kiadási tervekben.

Megveregeti a vállam.

– Jaj, ne aggódj. A keménytáblásból úgyis több jogdíjat kapsz! Ez legalább ad némi reményt, nem?

Édes vagy, ha azt hiszed, egyáltalán kapok jogdíjat. Ezt azért nem mondom ki. Ha felhívod Athena figyelmét rá, hogy egy kicsit tapintatlan volt, borzasztó bocsánatkérési rohamot kap, és azt sokkal nehezebb kezelni, mint lenyelni a frusztráltságom.

A Graham tetőbárban vagyunk, kétszemélyes kanapéról nézzük a naplementét. Athena a második whiskykoktélját issza, én a harmadik pohár vörösbornál tartok. Valahogy eljutottunk a kiadómmal vívott küzdelem lerágott csontjáig, amit már őszintén bánok, mert minden vigasz vagy jótanács, amit nyújt vagy kínál olyan, mintha sót dörgölne a sebbe.

– Nem akarom felhúzni Garrettet – folytatom. – Vagyis hát, azt hiszem, valójában csak arra vár, hogy lemondhassa az elővételi jogot a következő könyvemre, és befejezzék velem a munkát.

– Á, ne légy ilyen kishitű! – próbál vigasztalni. – Végül is ő fogadta el az első regényed, nem?

– Az nem ő volt – ábrándítom ki. Minden egyes alkalommal emlékeztetnem kell rá. Ha az én problémáimról van szó, aranyhal-memóriája lesz: legalább kétszer-háromszor el kell mondanom ugyanazt, hogy megjegyezze. – Valójában az a szerkesztő fogadta el, akit azóta kirúgtak, aztán átpasszoltak Garrettnek, de akárhányszor beszélünk róla, mindig úgy érzem, hogy csak úgy tesz, mint akit érdekel.

– Akkor kapja be – vágja rá vidáman. – Még egy kört?

Indokolatlanul drága itt a pia, de Athena fizet, szóval nem bánom. Mindig ő fizet, mostanra már nem is ajánlkozom. Nem hiszem, hogy valaha is értette a „drága” és az „olcsó” fogalmát. A Yale-ről egy teljesen önfinanszírozású mesterképzésre ment tovább, a bankszámláján több százezer dollárral. Egyszer, amikor meséltem neki arról, hogy New Yorkban a kezdő kiadói munkáknál éves szinten harmincötezer dollárt lehet keresni, pislogott egy nagyot, és azt kérdezte: „Az sok?”

– Egy malbecet kérek – szóltam. Tizenkilenc dollár egy pohárral.

– Hozom, csajszi. – Athena feláll, és elballag a pulthoz. A pultos rámosolyog, aztán Athena meglepetten felkiált, és kezét a szája elé kapja, mintha ő volna Shirley Temple. Úgy tűnik, az egyik úriember a pultnál rendelt neki egy pohár pezsgőt. – Igen, tényleg ünneplünk. – Bájos nevetése átlibben a zenén. – De kérhetek egyet a barátomnak is? Én fizetem.

Nekem bezzeg senki nem küld pezsgőt. De ez már csak így megy. Akárhol jár is, Athena mindig felhívja magára a figyelmet, ha nem a szemfüles olvasókét, akik szelfit és autogramot kérnek, akkor a férfiakét és a nőkét, akiket teljesen elbűvöl. Én viszont láthatatlan vagyok.

– Nos. – Leül mellém, és odaadja a poharat. – Elmeséljem a netflixes mítingemet? Jesszusom, Junie, őrületes volt. Találkoztam a Tigrisvilág producerével. A Tigrisvilágéval!

Örülj vele, mantrázom magamban. Örülj vele, hadd ünnepeljen ma este.

Az irigységet sokan valami keserű, zöld, mérgező dolognak írják le. Megalapozatlan, savas, és a rosszindulat fűti. De rájöttem, hogy az irigység az írók számára inkább olyan, mint a félelem. Irigység szúr a szívembe, amikor a Twitteren észreveszem Athena valamelyik újabb sikerét – még egy könyvszerződés, újabb jelölés, különleges kiadások, külföldön eladott jogok. Irigységet érzek, amikor folyamatosan hozzá mérem magamat, és könnyűnek találtatok; pánik jár át, hogy nem írok elég jól vagy elég gyorsan, hogy nem vagyok és nem is leszek soha elég jó. Az irigység az, hogy most tudtam meg, Athena hat számjegyű szerződést írt alá a Netflixszel, és emiatt napokra kiesem a ritmusból – képtelen leszek a saját munkámra koncentrálni, elborít majd a bűntudat és az önutálat, akárhányszor meglátom a könyveit a kirakatban.

Minden író, akit ismerek, érez így valaki iránt. Az írás magányos tevékenység. Sosem tudhatod, hogy amit alkotsz, értékes-e egyáltalán, és az első apró jelre, hogy lépéshátrányba kerültél az irodalom dzsungelében, máris száguldasz a kétségbeesés bugyrai felé. Csak a saját szövegedre figyelj, tanácsolja mindenki. Ami rohadt nehéz, amikor mindenki más az arcodba nyomja a magáét.

Ádázul lüktet bennem az irigység, miközben hallgatom Athenát arról beszélni, mennyire imádja rendkívül befolyásos szerkesztőjét, Marlena Nget, aki „kiemelte őt a mocsárból”, és aki „tényleg megérti, mit próbál létrehozni a művészetében”. Csak bámulok Athena barna szemébe: a hosszú szempillái miatt olyan, mint egy erdei állatka, ami most lépett ki egy Disney-meséből, és közben azon gondolkozom: milyen lehet Athenának lenni? Milyen lehet olyan lehetetlenül tökéletesnek lenni, hogy a világ minden nagyszerű dolga a tiéd legyen? Elképzelhető, hogy az ital miatt, vagy esetleg a túlpörgött írói képzeletem okán, de forróság gyűlik a gyomromban, és morbid kényszert érzek rá, hogy bedugjam az ujjam a bogyópirosra festett szájába, és kettétépjem az arcát, hogy gondosan lehámozzam róla a bőrét, ahogy egy narancsról, aztán magamra húzzam.

– Mármint tényleg megért engem, mintha szeretkezne a szavaimmal. Mármint az elméjében, érted. – Athena kuncog, és aranyosan felemeli az orrát. Ellenállok a kísértésnek, hogy rákoppintsak. – Gondoltál már úgy a szerkesztésre, mintha dugnál a szerkesztőddel? Mintha egy nagy irodalmi gyereket csinálnátok?

Atomrészeg, jövök rá. Két és fél piával kiütötte magát, és már megint elfelejtette, hogy én bizony rühellem a szerkesztőmet.

Athena nem ismeri a határait, ha ivásról van szó. Ezt akkor tudtam meg, amikor gólyákként valami felsőbbéves házibulijára mentünk East Rockba, és én fogtam a haját, amíg a vécébe hányt. Különleges ízlése van: imádja megcsillogtatni a tudását a scotchokról (ő csak „whiskynek” hívja, olykor „felföldi whiskynek”), de pár korty után már vörös az arca és összeakad a nyelve. Szeret lerészegedni, és a részeg Athena mindig fényezi magát, és nagyon teátrális.

Először a San Diegó-i Comic-Conon vettem ezt észre. Egy óriási asztalnál gyűltünk össze a hotel bárjában, ő túl hangosan nevetett, az arca teljesen kipirult, és a körülötte ülő srácok (akik közül az egyik később lebukott a Twitteren mint szexuális ragadozó) mind a mellét bámulták.

– Úristen! – hajtogatta. – Én erre nem állok készen! Pofára fogok esni. Nem állok készen. Szerintetek utálnak engem? Mit gondoltok, szerintetek titokban mindenki utál engem, csak nem mondja meg senki? Ti megmondanátok, ha utálnátok engem?

– Jaj, ugyan már – vigasztalta az egyik pasi Athena kezét simogatva. – Téged lehetetlen utálni.

Régen úgy gondoltam, ez csak afféle figyelemvadászat, de akkor is ilyen, ha kettesben vagyunk. Nagyon sérülékeny tud lenni. Olyan lesz a hangja, mintha majdnem elsírná magát, vagy mintha nagy bátorsággal megsúgna egy titkot, amiről eddig senki sem tudott. Nézni is rossz. Bujkál benne valami kétségbeesettség, és nem tudom, mi ijeszt meg jobban: hogy elég manipulatív ahhoz, hogy így megjátssza magát, vagy hogy minden, amit mond, színigaz.

A fülsiketítő zene és a rezgő basszus ellenére a Graham kihaltnak tűnik, de ez nem meglepő: szerda este van. Két férfi lép oda, hogy megadják a telefonszámukat Athenának, de ő lepattintja őket. Csak mi vagyunk itt nők. A tetőtér annyira csendes és szűk, ami már rémisztő, úgyhogy megisszuk a maradék piát, és lelépünk. Remélem, hogy ezzel lezárjuk az estét, de Athena áthív magához a Dupont Circle-ön lévő lakásába, ami egy gyors fuvarral nincs messze innen.

– Naaa, gyere – kérlel –, eszméletlen jó whiskyt tartogattam pont erre az alkalomra, meg kell kóstolnod!

Fáradt vagyok, és nem mondanám, hogy jól szórakozom – az irigység sokkal rosszabb, ha részeg vagy –, de érdekel a lakása, úgyhogy elfogadom a meghívást.

Nos, a lakás kurva szép. Tudtam, hogy Athena gazdag – számít valamicskét az eladásokból származó jogdíj is –, de addig nem fogtam fel, mennyire, amíg be nem léptünk a nyolcadik emeleti kétszobás lakásba, ahol egyedül él: az egyik szobát alvásra, a másikat írásra használja. Szupermagas mennyezet, csillogó keményfa parketta, egész falat kitöltő ablakok és egy sarokerkély. Abban a szinte már elcsépelt, Instagramon divatos stílusban rendezte be, ami minimalistának mutatja magát, mégis burzsujnak hat: keskeny fabútorok, szerény könyvespolcok és szimpla, egyszínű szőnyegek. Még a tányérok is drágának néznek ki. Egy párásító szisszen valamelyik zebralevél mögül.

– Hát akkor, kérsz whiskyt? Vagy valami lazábbat? – mutat Athena a borhűtőre. Kicseszett borhűtője van! – Rizlinget? Esetleg van még a csodálatos sauvignon blanc-ból, ha nem ragaszkodsz a vöröshöz…

– A whisky jó lesz – közlöm, mert az egyetlen esélyem, hogy túléljem ezt az estét, a totális lerészegedés.

– Tisztán, jéggel, vagy old-fashioned koktélban?

Gőzöm sincs, hogy kell inni a whiskyt.

– Hát, úgy, ahogy te iszod.

– Akkor old-fashioned. – A konyhába siet, majd pillanatokkal később hallom a koppanó szekrényajtókat és a csörömpölő poharakat. Nem tudtam, hogy az old-fashioned ekkora felhajtással jár.

– Itt ez a gyönyörű, tizennyolc éves WhistlePig – kiált ki. – Igazán selymes, és olyan, mintha karamellát és fekete borsot kevertek volna össze benne. Várd ki, majd meglátod.

– Hogyne – válaszoltam –, remekül hangzik.

Elmókol egy darabig, nekem meg nagyon kell pisilni, úgyhogy körbenézek a nappaliban, hátha rábukkanok a mosdóra. Kíváncsi vagyok, mit találok bent. Talán egy flancos aromaterápiás illatosítót. Vagy egy kosárnyi jáde vaginakövet.

Aztán észreveszem, hogy az irodájába vezető ajtó tárva-nyitva áll. Gyönyörű helyiség, csak azért is belesek. Felismerem az Instagram-posztjaiból: „kreativitáspalotának” nevezi. A viktoriánus jellegű függönnyel takart ablak előtt hatalmas mahagóniasztal terpeszkedik ívelt lábakkal, rajta pedig az értékes fekete írógépe.

Hát persze. Athena írógépet használ. Nincs biztonsági mentés, mint a Wordben, csak semmi Google Docs és Scrivener: csupán ötletek a Moleskine-noteszekben, amelyekből öntapadós cetliken vázlatok lesznek, majd teljes értékű szövegekké válnak a Remingtonján. Így tud kizárólag a mondatokra koncentrálni, legalábbis ezt állítja. (Annyiszor válaszolta ezt az interjúkban, hogy már majdnem szó szerint megjegyeztem.) Máskülönben csak addig barangolna a bekezdések között, amíg nem látná a fától az erdőt.

Most őszintén. Ki a fene beszél így? Ki gondolkodik így?

Az íróknak, akik nem tudnak két bekezdést összekötni anélkül, hogy ne pillantanának fel a Twitterre, ronda, túlárazott elektromos írógépeket gyártanak. Athena viszont nem ezeket szereti: ő régimódi írógépet használ, ezt a böhöm szerkezetet, amihez különleges festékszalagot és vastag, strapabíró papírt kell vennie, hogy megírhassa rajta a regényeit.

– Nem tudok képernyővel írni – mondta nekem egyszer. – Látnom kell papíron. Ez valahogy megszilárdítja a szavakat. Állandónak tűnik, mintha mindennek, amit írok, súlya lenne. Lehorgonyoz, letisztázza a gondolataimat, és arra késztet, hogy ne köntörfalazzak.

Tovább kalandozom az irodában, mert pont elég részeg vagyok, hogy ne törődjek az illemmel. Az írógép kocsijában még ott van a papír, amire egy szó van írva: VÉGE. A szerkezet mellett legalább harminc centi magas papírhalom áll.

Egyszer csak megjelenik mellettem Athena, mindkét kezében egy-egy pohárral.

– Ó, ez az első világháborús projektem. Végre elkészültem vele.

Athena híresen titkolózik a munkáiról, amíg be nem fejezi őket. Nincsenek tesztolvasók. Nincsenek interjúk, sem apró részletek a közösségi médián. Még az ügynökei és a szerkesztői is csak a történet körvonalait ismerik, amíg nem végzett az egésszel. „Addig kell növekednie bennem, mígnem életképes lesz – tudtam meg tőle régebben. – Ha idejekorán tárom a világ elé, elpusztul.” (Lenyűgöz, hogy eddig senki sem jegyezte meg, mennyire rémisztő ez a metafora, de azt hiszem, amíg Athena mondja, addig minden megbocsátható.) Csak annyit árult el nekem az elmúlt két évben, hogy ez a regény huszadik századi hadtörténelemmel foglalkozik, és „óriási művészi kihívást” jelent a számára.

– Basszus – mondom –, gratulálok.

– Ma reggel gépeltem le az utolsó oldalt – csiviteli. – Senki más nem olvasta még.

– Még az ügynököd sem?

Felhorkan.

– Jared csak az aktákat tologatja, meg aláírja a csekkeket.

– Jó hosszú lett. – Közelebb lépek az asztalhoz, az első oldalért nyúlok, de azonnal visszarántom a kezem. Alaposan berúgtam, most nem nyúlhatok semmihez.

De ahelyett, hogy rám förmedne, Athena jóváhagyóan bólint egyet.

– Mit gondolsz?

– Azt szeretnéd, hogy elolvassam?

– Hát persze, bár itt és most nem az egészet – nevet fel. – Iszonyú hosszú. Én csak… csak örülök, hogy befejeztem. Nem szép ez a papírkupac? Jó vaskos. Valahogy… jelentőséggel bír.

Összevissza beszél, pont olyan részeg, mint én, de attól még értem, miről hadar. Ez a könyv hatalmas, több értelemben is. Egy könyv, ami nyomot hagy.

Ujjaim a lapok fölött lebegnek.

– Szabad…?

– Persze, hogyne – bólogat lelkesen. – Hozzá kell szoknom, hogy végre világra jön. Meg kell végre szülnöm.

Megint ez a bizarr metafora. Tisztában vagyok vele, hogy az olvasás csak feltüzeli az irigységem, de nem tudok ellenállni. Olyan tíz–tizenöt lapot leemelek, és gyorsan átpörgetem őket.

Te jóisten, ez kiváló.

Nehézkesen megy az olvasás, ha be vagyok csiccsentve, és a tekintetem folyton a bekezdések végére siklik, de még egy ilyen felületes átlapozás során is látom, hogy ez a könyv ütős lesz. A stílus feszes, magabiztos. Nyomát sem lelni azoknak a kezdőkre jellemző döccenéseknek, amelyek még előfordultak az első regényében. A tónusa kiforrott, kiélesedett. Minden leírás, az összes szófordulat dalol.

Sokkal jobb bárminél, amit ebben az életben írhatnék.

– Tetszik? – kérdezi.

Ideges. Nagy szemekkel néz, szinte ijedten; a nyakláncát piszkálja, mialatt engem vizslat. Hányszor játszotta el már ezt? És más emberek vajon mennyire törik magukat, hogy agyondicsérjék, amikor ezt csinálja?

Lehet, hogy kicsinyes, de nem akarok beszállni a játszmába. A rajongókkal és az elfogult kritikusokkal működik; velem nem fog.

– Nem tudom – közlöm szárazon –, részegen pocsékul olvasok.

Csüggedtnek látszik, de csupán egy pillanatra. Látom, ahogy villámgyorsan mosolyra húzza a száját.

– Oké, hát tényleg hülye ötlet volt, persze hogy nem akarsz… – A poharára pillant, majd rám, aztán a nappalira. – Mit szólnál ahhoz, ha csak… ellennénk?

Tehát itt vagyok, és csak simán elvagyunk Athena Liuval.

Kiderül, hogy ha részeg, akkor megdöbbentően hétköznapi tud lenni. Nem kérdez ki Heideggerről, Arendtről vagy arról a fél tucat filozófusról, akinek a nevével szeret az interjúkban dobálózni. Nem dicsekszik, mennyire jól érezte magát, amikor vendégmodell volt a Pradánál Párizsban (ami teljesen véletlenül történt; a rendező meglátta őt egy kávézónál, és megkérte, hogy ugorjon be). Vihogunk a celebeken. Mindketten bevalljuk, hogy ez a legutóbbi kiskutyaszemes sminktrend rajtunk már nem segít, de Cate Blanchettnek konkrétan bármikor hagynánk, hogy megtaposson. Megdicséri a stílusomat. Megkérdezi, hol vettem a cipőmet, a brossomat, a fülbevalómat. Csodálja a takarékosságomat: „A cuccaim felét még mindig a Talbotsban veszem, mint valami vénasszony.” Megnevettetem a tanítványaimról szóló sztorijaimmal, hogy ezek a pattanásos, üveges tekintetű gyerekek a szüleik kapcsolatai miatt gond nélkül besasszézhatnának valamelyik alsóbb szintű elit egyetemre is, ha kétszáz ponttal többet tudnának elérni a felvételi vizsgán, meg hogy a szellemírókkal készíttetett vizsgaesszéikben mindig valami személyes traumát próbálnak feltárni, amikor nyilvánvaló, hogy ilyenben soha nem volt részük. Rosszul elsült randikról, közös egyetemi ismerősökről és arról beszélgetünk, hogyan sikerült mindkettőnknek ugyanazzal a pasival járnia a Princetonon.

Elnyúlunk a kanapéján, belefájdul a hasunk a nevetésbe. Sosem gondoltam volna, hogy Athenával ilyen jól lehet szórakozni. Sosem voltam még ennyire önmagam a társaságában. Kilenc éve ismerjük egymást, de mindig visszafogtam magam, ha vele voltam – részben azért, mert aggódtam, mi lesz, ha rájön, hogy feleolyan zseniális vagy érdekes sem vagyok, mint ahogy ő gondolja, részben meg amiatt, ami az egyetemi első évünkben történt.

De ma este, hosszú idő óta először nem érzem úgy, hogy meg kellene válogatnom a szavaimat. Nem lenyűgözni próbálom Athena Kibaszott Liut. Csak lógok vele.

– Többször kéne ezt csinálnunk – mondogatja. – Junie, most komolyan, eddig ez miért nem jutott eszünkbe?

– Nem tudom – válaszolom, majd bölcselkedni próbálok. – Talán féltünk kideríteni, valójában mennyire is kedveljük egymást.

Baromság volt ezt mondanom, mert távolról sem igaz, de úgy tűnik, betaláltam.

– Lehet – mereng –, lehet. Jaj, Junie. Az élet olyan rövid. Miért zárkózunk falak közé?

Csillog a szeme, az ajka nedves. Egymás mellett ülünk a futonon, a térdünk kis híján összeér. Egy pillanatra úgy érzem, mindjárt idehajol, és megcsókol – ez micsoda sztori lenne, jut eszembe, micsoda csavar! –, de aztán visszarándul, és felkiált. Rájövök, hogy a poharam annyira csálén állt a kezemben, hogy a whisky a padlóra folyt; hál’ isten, keményfából van, mert ha Athena valamelyik drága szőnyegét tettem volna tönkre, hát esküszöm, kiugranék az ablakon. Felkacag, majd kiszalad a konyhába szalvétáért, én pedig egy újabb kortyot iszom, hogy lenyugtasson; meglep, hogy milyen szapora a szívverésem.

Hirtelen éjfél lesz, és mi palacsintát sütünk – igazit, nem porból, és jó sok pandanlevél-kivonatot szórunk az ettől már neonzöld tésztába, mert miért is készítene Athena Liu normális palacsintát.

– Olyan, mint a vanília, csak jobb – magyarázza –, csodás, gyógynövényes illata van, mintha erdei levegőből szippantanál egyet. Nem értem, a fehérek hogy nem találtak még rá a pandanra.

A serpenyőből a tányéromra ejti. A palacsinta égett és egyenetlen, de ínycsiklandóan illatozik, amitől ráébredek, hogy farkaséhes vagyok. Kézzel bezabálok egyet, aztán arra pillantok fel, hogy Athena engem bámul. Megtörlöm a kezem, megrémülve a gondolattól, hogy undorítónak talál, de végül elneveti magát, és evőversenyt hirdet. Időzítőt állítunk, majd sorra faljuk a ragadós, félig nyers palacsintákat, amilyen gyorsan csak tudjuk. Tejet iszunk rá, hogy a falatok jobban csússzanak a torkunkon.

– Hét – zihálom. – Hetet ettem, hát te…?

De Athena nem néz rám. Sűrűn pislog, a szemöldökét ráncolja. Az egyik keze a nyakához kap, a másikkal őrülten csapkodja az enyémet. Ajkai szétnyílnak, halkan, reszelősen felnyög.

Fuldoklik.

Ismerem a Heimlich-fogást, vagy legalábbis azt hiszem. Általános iskola óta nem is gondoltam rá. De mögé állok, köré fonom a karomat, és hirtelen a gyomra felé rántom, hogy elmozduljon a falat – azt a rohadt, nagyon vékony –, de még mindig rázza a fejét, és a karomat ütögeti. Nem jön ki. Megismétlem a mozdulatot. Aztán újra. Nem működik. Átfut a fejemen, hogy a mobilomért nyúljak, és kiguglizzam a Heimlichet, vagy megnézzek róla egy YouTube-videót. De nincs idő rá, egy örökkévalóságig tartana.

Athena a pultnak ütközik, a feje teljesen ellilult.

Emlékszem, hogy régen olvastam egy cikket egy lányszövetség tagjáról, aki megfulladt egy palacsintaevő versenyen. Emlékszem, hogy a vécén ültem, perverz kíváncsisággal görgettem végig a részleteken, mert annyira váratlan, röhejes és kiábrándító módja ez a halálnak. A mentősök azt mondták, a palacsinta betontömbként szorult a torkára. Betontömbként.

Athena megrántja a karomat, és a telefonomra mutat. Segíts – tátogja. – Segíts, segíts…

Remeg a kezem. Harmadjára sikerül feloldanom a telefonomat, hogy hívjam a 911-et. Megkérdezik, miben segíthetnek.

– Egy barátommal vagyok – lihegem. – Fuldoklik. Próbáltam a Heimlich-fogást, de nem jön ki…

Mellettem Athena egy székre borul, szegycsontját a támlának ütögeti, magának végzi a Heimlich-fogást. A mozdulatai egyre hisztérikusabbak. Olyan, mintha megdugná a széket – jut eszembe az ostoba gondolat. De semmi eredménye, a száján nem repül ki semmi.

– Hölgyem, hol van most?

A picsába már, nem tudom Athena címét.

– Nem tudom, a barátom lakásán vagyunk. – Próbálok gondolkodni. – Öhm, egy mexikói étterem és egy könyvesbolt mellett, tényleg nem tudom…

– Tudna kicsit pontosabb lenni?

– A Duponton! A Dupont Circle-ön. Ööö, egysaroknyira a metróállomástól, van itt egy szép forgóajtó…

– Egy társasházban vannak?

– Igen…

– Az Independent? Vagy a Madison?

– Igen! A Madison. Ez lesz az.

– Melyik lakás?

Gőzöm sincs. Athenához fordulok, de ő már összegömbölyödött a padlón, és oda-vissza rángatózik; rémisztő látvány. Habozom, képtelen vagyok dönteni, hogy neki segítsek, vagy az ajtó számát nézzem meg; de eszembe jut: ez a kilencedik emelet, olyan magas, hogy az egész Dupont Circle-t belátni az erkélyről.

– Kilencszázhét – zihálom. – Kérem, siessenek, istenem…

– Egy mentő már önök felé tart, hölgyem. Az érintett személy eszméleténél van?

Átpillantok a vállam fölött. Athena már nem rugdalózik. Már csak a válla mozog, úgy rázkódik, mintha megszállta volna valami démon.

Aztán ez is abbamarad.

– Hölgyem?

Elvonom a telefont a fülemtől. A látásom elködösül. Leguggolok, és megrázom a vállát: semmi. Athena szeme tágra nyílt, kimeredt; képtelen vagyok ránézni. Kitapintom a pulzusát a nyakán. Semmi. A diszpécser még mond valamit, de nem értem; a saját gondolataimat sem értem, és a következő pillanatok, ahogy a mentősök az ajtón dörömbölnek, majd berohannak a lakásba, zavaros, sötét homályba vesznek.

MÁSNAP KORA HAJNALBAN érek haza.

Úgy fest, a halál adminisztrációja időigényes tevékenység. A mentősöknek minden nyomorult részleten végig kell menniük, mielőtt hivatalosan felírhatnák a kartonra: Athena Liu, huszonhét éves nő, halálának oka: megfulladt egy falat kurva palacsintától.

Vallomást teszek. Mélyen az előttem ülő mentős szemébe nézek – világoskék szempár, a szempilláján nagy, fekete csomókba ragadt a festék –, hogy ne lássam a hordágyat a konyhában, hogy ne lássam, ahogy az egyenruhás emberek Athena testére borítják a műanyag zsákot. Istenem. Istenem, az ott egy hullazsák. Ez a valóság. Athena halott.

– Neve?

– June… bocsánat, Juniper Hayward.

– Kora?

– Huszonhét.

– Honnan ismeri az elhunytat?

– A barátom… volt. Az egyetem óta barátok vagyunk.

– És mit csináltak itt ma este?

– Ünnepeltünk. – Könnyek csiklandozzák az orromat. – Azt ünnepeltük, hogy aláírt egy szerződést a Netflixszel, mert rohadt boldog volt tőle.

Indokolatlanul félek attól, hogy letartóztatnak gyilkosságért. De ez hülyeség – Athena megfulladt, és a falat még a torkában van. Küzdelemnek nincs nyoma. Beengedett, a bárban többen is látták, hogy jól megvagyunk. Fel kéne hívnom azt a pasit a Grahamben, mondom ki majdnem, majd ő igazol.

De miért is akarok magamnak alibit? Ezek a részletek mit sem számítanak. Nem én voltam. Nem én öltem meg őt. Nevetséges; nevetséges, hogy emiatt aggódom. Nincs bíró, aki elítélne.

Végre elengednek. Hajnali négy óra van. Egy rendőr – egyszer csak megjelentek a zsaruk, ami végül is jogos, ha hulla van a dologban – felajánlja, hogy hazavisz Rosslynba. Az út nagy részét csendben töltjük, és amikor közeledünk a lakásomhoz, részvétet nyilvánít, amit meghallok, de nem fogok fel. Bebotorkálok az ajtón, letépem a cipőmet és a melltartómat, kiöblögetem a számat szájvízzel, majd bedőlök az ágyba. Sírok egy darabig, üvöltve zokogok, hogy megszabaduljak ettől a szörnyű, szaggató energiától, majd egy melatonin- és két altatótabletta után végre sikerül elaludnom.

Mindeközben az ágyam mellett heverő táskában Athena kézirata úgy kuporog, mint egy zsák forró szén.

Kettő

KÜLÖNÖS DOLOG A GYÁSZ. Athena csak egy haver volt, nem közeli barát. Szemétládának érzem magam, amikor kimondom, de egyáltalán nem volt olyan fontos nekem, és nem hagy maga után olyan űrt, amit kerülgetnem kellene. Nem érzem azt a komor, fojtogató hiányt, mint amikor apám halt meg. Nem kapkodom a levegőt. Nem heverek az ágyamban reggelente azon merengve, megéri-e kimászni onnan. Nem neheztelek mindenkire, amiért képesek úgy csinálni, mintha nem állt volna meg a világ.

Athena halálától nem omlott össze az életem, csak… furcsábbá vált. Ugyanúgy töltöm a mindennapjaim, mint eddig. Ha nem gondolok rá túlzottan és nem kapaszkodom az emlékekbe, akkor egész jól megvagyok.

De mégis, ott voltam. Láttam Athenát meghalni. Abban az első pár hétben inkább döbbent sokkot érzek, nem gyászt. Tényleg megtörtént. Tényleg láttam, ahogy a lába a keményfa padlón vergődik, hogy a körmével a nyakát karmolássza. Tényleg tíz percig ültem a holtteste mellett, mielőtt megérkezett volna a mentő. Végignéztem, ahogy a tekintete megmerevedik, kiüresedik, világa kihuny. Nem támad sírhatnékom ezektől az emlékektől – nem érzem fájdalmasnak őket –, de napjában többször előfordul, hogy csak nézem a falat, és azt mormogom: „Mi a fasz?”

Athena halála biztosan bekerült a hírekbe, mert a telefonom folyton zizeg, a barátaim igyekeznek a helyzetnek megfelelő aggodalmas üzenetekkel bombázni (Hali, csak érdeklődöm, hogy vagy?), távolabbi ismerősök meg a szaftos részletekre kíváncsiak (Úristen, Twitteren láttam, te tényleg OTT voltál?). Nincs erőm válaszolni. Elképedt undorral nézem az üzenetalkalmazásaim piros értesítéseit, az egyre csak növekvő számokat.

Rory nővérem tanácsára meglátogatok egy helyi segítőcsoportot, és gyászterapeutához is foglalok időpontot. Mindkettőtől pocsékul érzem magam, mert azt sugallja, hogy barátok voltunk, és nehéz megmagyarázni, miért nem tört össze jobban Athena halála, tehát végül egyikkel sem kezdek semmit. Nem akarok arról beszélni, hogy mennyire hiányzik, vagy hogy mennyire üresek a napjaim nélküle. Az a gond, hogy a napjaim tök normálisak, azt az egy zavaró tényezőt leszámítva, hogy Athena kurvára halott, elment, csak így, és gőzöm sincs, mit kellene éreznem ennek kapcsán. Úgyhogy csak piálok és pánikzabálok, amikor esténként elkap a melankólia, pár hétig puffadt vagyok a fagyitól és a lasagnétől, de ez a legrosszabb, ami velem történik.

Valójában egészen lenyűgöz a mentális terhelhetőségem.

Csak egyszer akadok ki, egy héttel az események után. Nem tudom, mi váltja ki, bár tény, hogy órákon át a Heimlich-fogásról nézek oktatóvideókat a YouTube-on, összehasonlítom azzal, ahogy én csináltam, próbálok emlékezni, jó helyre raktam-e a kezem, elég erővel végeztem-e a mozdulatot. Megmenthettem volna. Újra és újra előhozakodom vele, mint Lady Macbeth az átkozott foltjával. Figyelhettem volna, megtanulhattam volna, hogyan kell rendesen csinálni: a köldöke fölé kellett volna tennem az öklömet, hogy aztán kiröptessem, amit félrenyelt, és Athena újra szabadon lélegezhetett volna.

Miattam halt meg.

– Nem – mondja Rory, amikor hajnali négykor felhívom, és alig tudok beszélni a zokogástól. – Nem, nem, nem, meg se próbáld ezt gondolni, megértetted? Nem hibáztál. Nem te ölted meg azt a lányt. Ártatlan vagy. Megértetted?

Kisgyereknek érzem magam, amikor visszamormogom:

– Persze. Oké. Rendben.

De erre van most szükségem: egy gyerek vakhitére, hogy a világ valójában egyszerű, és ha nem akartam rosszat tenni, akkor ez az egész nem az én hibám.

– Rendben leszel? – kérdezi Rory. – Akarod, hogy felhívjam dr. Gailyt?

– Nem, Jézusom, dehogy, jól vagyok. Ne hívd Gailyt.

– Oké, csak tudod, azt mondta, hogy ha visszacsúsznál…

– Nem csúszom vissza. – Mély levegőt veszek. – Egyáltalán nem. Jól vagyok, Rory. Nem ismertem olyan jól Athenát. Minden oké.

Néhány nappal azután, hogy napvilágot látott a hír, terjedelmes Twitter-posztot írok arról, mi történt. Mintha sablont használnék, mintha abból a számtalan gyászjelentésből válogatnám a szavakat, amelyeket régen mohón végiggörgettem. Olyan fordulatokat használok, mint „tragikus baleset”, vagy „felfoghatatlan veszteség” és „még mindig nem tűnik valóságosnak”. Nem merültem bele a részletekbe – aljas lenne. Arról írok, mennyire megrázott, mit jelentett számomra Athena, és mennyire fog hiányozni.

Vadidegenek fejezik ki sajnálatukat; elmondják, hogy kíméletesnek kell lennem magammal, hogy teljesen jogos, ha megrázott egy ilyen drámai esemény. Jó embernek tartanak. Öleléseket és jókívánságokat küldenek. Megkérdezik, hogy indítsanak-e a terápiámra GoFundMe-kampányt, és bár csábít a pénz, nem lenne szép elfogadni. Valaki azt is felajánlja, hogy ebben a hónapban mindennap eljön hozzám, és hoz nekem főtt ételt. Ezzel inkább nem foglalkozom, mert az interneten senkiben sem bízhatsz, és ki tudja, nem próbál-e megmérgezni.

Egy nap alatt harmincezer kedvelést gyűjt be a tweetem. Ekkora figyelmet még nem kaptam a Twitteren, a legtöbbet irodalmi hírességektől és kék pipával igazolt netes celebektől. Követőim gyors gyarapodása furcsamód izgatottá tesz. De gyorsan rám tör az undor is, mint az unalomból elkezdett maszturbálás után, úgyhogy minden készüléken letiltom a Twittert (a mentális egészségem érdekében kis szünetet tartok, de köszi, hogy gondoltok rám!), és megesküszöm magamnak, hogy leghamarabb egy hét múlva jelentkezem csak be újra.

Elmegyek Athena temetésére, ahová az anyja hívott meg, hogy beszéljünk. Pár nappal a baleset után felhívott, és majdnem elejtettem a telefont, amikor elmondta, ki ő; megijedtem, hogy kifaggat, vagy megvádol a lánya megölésével. Ehelyett azonban folyton csak bocsánatot kért, mintha Athena valami illetlenséget követett volna el azzal, hogy mellettem halt meg.

A temetést a Rockville-hez közeli koreai templomban tartják, ami meglep, mert azt hittem, Athena kínai, de mindegy. Megdöbbent, milyen kevesen vannak itt az én korosztályomból. A legtöbben idős ázsiaiak, valószínűleg az anyja barátai. Egy írót vagy egyetemi ismerőst sem látok. Bár lehet, hogy ez a temetés csak egy kis közösségnek szól – Athena valódi ismerősei nagy eséllyel azon a virtuális eseményen emlékeznek meg róla, amit az Ázsiai-amerikai Írókollektíva rendezett neki.

Zárt koporsós, hála a jóistennek.

A gyászbeszéd nagy részét kínaiul mondják, így hát kínosan üldögélek, olykor körbepillantok, hogy leolvassam az arcokról, nevetnem kéne-e, vagy éppen a fejemet ráznom, esetleg sírnom. Amikor én jövök, Athena anyja a lánya legközelebbi barátjaként mutat be.

– Junie volt vele, amikor Athena meghalt – mondja Mrs. Liu. – Mindent megtett, hogy megmentse őt.

Ennyi elég is volt, hogy elbőgjem magam. De hát ez jó, súgja egy rémes, cinikus hang a fejemben. A sírás mutatja meg igazán a gyászt. Eltereli a figyelmem arról, hogy mégis mi a francot keresek én itt.

– Athena káprázatos volt – mondom, és így is gondolom. – Kivételes személyiség. Hasonlót sem ismerek. Belőle mintha egyenesen a nap sugárzott volna ránk. Úgy ragyogott, hogy ha túl sokáig bámultuk őt, megfájdult a szemünk.

Fél óráig vergődöm még a virrasztáson, aztán valami kifogással lelépek. Eddig bírtam a csípős kínai kaját meg az öregeket, akik nem tudnak vagy nem akarnak angolul megszólalni. Mrs. Liu szipogva szorít magához búcsúzkodás közben. Megígérteti velem, hogy tartjuk a kapcsolatot, és tudatom vele, hogy érzem magam. Könnyáztatta sminkje makacs foltokat hagy a selyemblúzomon, amelyek fél tucat mosás után sem tűnnek el, szóval később az egész hacukát kihajítom a kukába.

AZ ÓRÁIMAT EGÉSZ HÓNAPRA lemondom. (Részmunkaidőben dolgozom a Veritas College Institute-ban, ahol felvételizőket készítek fel, valamint felvételi motivációs leveleknek vagyok a szellemírója. Végül mindenki, aki jobb egyetemen diplomázott, és nincsenek jobb kilátásai, ilyen helyen lyukad ki.) A főnököm feszült, és azok a szülők is joggal idegesek, akiknek időpontja volt hozzám, de egyszerűen képtelen vagyok egy ablaktalan tanteremben ülni, és szövegértési teszteket javítgatni ezekkel a rágón kérődző fogszabályzós hülyegyerekekkel. Egyszerűen nem megy.

– Múlt héten végignéztem, ahogy egy barátom a földön kínlódik és meghal – robbanok rá egy panaszkodó szülőre –, szóval azt hiszem, rám fér egy kis szabadság, nem gondolja?

A rákövetkező pár hétben nem teszem ki a lábam az ajtón. A lakásban maradok, egész nap pizsamában flangálok. Csomószor rendelek gyorséttermi kaját. A hivatal régi részeit nézem újra, amíg már szóról szóra tudom idézni őket, csak hogy valami lenyugtasson.

Olvasok is.

Athena jogosan volt izgatott. Az utolsó front egyszerűen mestermunka.

Belevetettem magam a Wikipédia örvényébe, hogy mindent megértsek. A regény a kínai munkáshadtest arctalan hőseinek közreműködéséről és tapasztalatairól szól, arról a száznegyvenezer kínai munkásról, akiket a brit hadsereg toborzott és vetett be a szövetséges fronton az első világháborúban. Sokan haltak meg bombázás, balesetek vagy fertőzések miatt. Másokkal méltánytalanul bántak, amikor Franciaországba érkeztek: trükköztek a fizetésükkel, mocskos és romos szálláshelyet biztosítottak nekik, megtagadták tőlük a tolmácsokat, és más munkások is megtámadták őket. Sokan közülük soha nem tértek haza.

Bennfentes poén, hogy egyszer minden Komoly Író megírja élete nagy és becsvágyó háborús regényét, és úgy sejtem, Athenáé ez lett volna. Megvolt a magabiztossága, ahogy a visszafogott, lírai stílusa is, hogy elmesélhessen egy ilyen súlyos történetet anélkül, hogy dagályos, gyerekes vagy szenteskedő lenne. A legtöbb fiatal szerző által írt háborús eposz általában csak gyenge utánzata a nagy háborús eposzoknak; mintha íróik hintalovakkal játszó kisgyerekek lennének. Athena háborús eposza azonban egy csatatér visszhangja. Igazat regél.

Tisztán látszik, mit értett rajta, amikor azt mondta, ez egy mérföldkő a művészetében. Eddig a regényei lineáris elbeszéléssel dolgoztak, a főszereplő narrálta a történetet egyes szám harmadik személyben, múlt időben. Athena itt azonban valami hasonlót művel, mint Christopher Nolan a Dunkirkben: ahelyett, hogy egyetlen történetvonalat követne, különböző narratívákat és perspektívákat rétegez egymásra, egyfajta mozgó mozaikot hozva létre; tömeget, amely egy emberként üvölt. Olvasva egészen filmszerű az élmény: szinte látod a fejedben, mint egy dokumentumfilmet, amelyben megszólalók sokasága tárja fel a múltat.

Egy történetnek, aminek nincs konkrét főszereplője, nem kellene ennyire lenyűgözőnek lennie. Athena mondatai azonban magukkal ragadnak: rendre beleveszem a cselekménybe, és elfelejtem a szöveget bemásolni a laptopomra, mert inkább tovább olvasok. Háborús történetnek álcázott szerelmi történetet írt, amelyben a részletek annyira elevennek és személyesnek hatnak, hogy nehéz elhinni róla, nem egy memoár, hogy nem szellemek sugdostak a fülébe, amikor írta. Már értem, miért tartott neki ilyen sokáig – az aprólékos kutatómunka üvölt minden részletből, az alapfelszereléshez tartozó bundás sapkáktól a zománcozott bögrékig, amelyekből a munkások itták felvizezett teájukat.

Boszorkányos ügyességgel tapasztja a szemedet a lapokra. Tudnom kell, mi történik A Kanggal, a cingár fordítótanonccal, és Hsziao Livel, a nem kívánt hetedik fiúval. Könnybe lábad a szemem a végére, amikor kiderül, hogy Liu Tung soha többé nem tért haza rá váró menyasszonyához.

Azért még ráfér némi utómunka. Még közel sem egy első verzió – sőt „verziónak” sem nevezném igazán –, inkább megindítóan szép mondatok, nyersen elénk tárt témák és a néha felbukkanó „[aztán utaztak – befejezni később!]”-szerű betoldások összessége. De elég morzsát elszórt ahhoz, hogy követni tudjam a nyomát. Látom, hová fut ki; és gyönyörű. Egyszerűen lélegzetelállítóan gyönyörű.

Olyannyira gyönyörű, hogy nem bírok ellenállni a késztetésnek, és megpróbálom befejezni.

Először csak szórakozásból állok neki. Írásgyakorlatként. Nem írtam újra a kéziratot, hanem csak próbálgattam, képes vagyok-e betömni a lyukakat; hogy elég ügyes vagyok-e ahhoz, hogy árnyaljak, tökéletesítsek és kifejtsek, amíg össze nem áll a kép. Csupán a középső fejezetek egyikével akartam játszani – ott annyi volt a befejezetlen jelenet, hogy csak akkor tudhattad, mit akart mondani, ha közelről ismerted az írást és az írót.

De aztán nem álltam le. Nem tudtam leállni. Azt mondják, egy rossz vázlatot szerkeszteni sokkal könnyebb, mint üres lapokat teleróni, és ez igaz is: kivételesen összeszedettnek érzem, amit írok. Folyton újabb szófordulatokat találok, amelyek jobban illenek a szöveghez, mint amiket Athena csak úgy odavetett. Észreveszem, hol ül le a tempó, és könyörtelenül kiirtom a sehová sem vezető szócséplést. Úgy adok hangsúlyt a cselekmény fővonalának, mint egy tiszta, erőteljes hangjegynek. Kitakarítok, metszek és díszítek; dalra fakasztom a szöveget.

Tudom, hogy nem fogjátok elhinni, de egyszer sem gondoltam közben, hogy ezt most elveszem, és a magaménak kiáltom ki. Nem álltam neki gonosz terveket kovácsolni, hogy milyen remekül fogok profitálni a halott barátom munkásságából. De tényleg: természetesnek érződött, mintha valami elhívatásnak vagy isteni parancsnak tennék eleget. Amint elkezdtem, számomra úgy tűnt, hogy a legtermészetesebb dolog a világon, amit csak tehetek, hogy befejezem, aztán ragyogóra csiszolom Athena művét.

És aztán, ki tudja? Még az is lehet, hogy kiadatom a kedvéért.

Rohadt keményen dolgozom rajta. Mindennap írok, kora reggeltől éjszakába nyúlóan. Sosem vetettem magam bele ennyire még semmibe, a saját első regényembe sem. A szavak izzó szénként parázslanak a mellkasomban, táplálnak engem, és mindet ki kell írnom magamból, mielőtt elemésztenének.

Az első változatot három héttel később fejezem be. Pihenek egy hetet, közben sokat sétálok és olvasok, hogy friss szemmel lássak mindent, majd az egészet kinyomtatom, hogy piros tollal végigmehessek rajta. Ráérősen pörgetem a lapokat, minden mondatot hangosan elmormolok, hogy érezzem a hangzását, a szavak dallamát. A változtatásokat éjszaka viszem be a Wordbe.

Reggel írok egy levelet az irodalmi ügynökömnek, Brett Adamsnek, akivel már hónapok óta nem beszélünk, miután rendre kitöröltem az összes udvarias, de azért sürgető e-mailjét, amelyekben a második könyvem felől érdeklődik.

Kedves Brett!

Tudom, hogy a második könyvemről szeretnél hallani, de igazából sikerült

Megállok egy pillanatra, és kitörlöm az utolsó mondatot.

Hogy magyarázom ezt el Brettnek? Ha tudja, hogy Athena írta az eredeti változatot, akkor fel kell vennie a kapcsolatot Athena ügynökével, Jareddel. Zavaros egyeztetések folynak majd az irodalmi ügynökségével. Nincs írásos bizonyítékom róla, hogy Athena velem akarta befejeztetni a könyvét – abban, mondjuk, biztos vagyok, hogy ezt szerette volna, mert senki sem akarja, hogy a műve eltűnjön a süllyesztőben. Bizonyíték híján viszont az én verziómat nem fogadná el senki.

Hát aztán? Senki sem tudja, hogy Athena írta az alapverziót, ugye? Fontosabb lenne a szerzői jog, mint hogy nélkülem igazából sohasem kerülne napvilágra ez a könyv?

Nem hagyhatom, hogy Athena mesterműve ebben a vacak, vázlatos formájában menjen nyomdába! Nem hagyhatom. Milyen barát lennék akkor?

Kedves Brett!

Itt van a kézirat. Kicsit más irányt vett, mint amit megbeszéltünk, de új hangra leltem, és megtetszett. Mit gondolsz róla?

Üdv,
June

Kész, elküldve. Csak úgy süvít az e-mail. Lecsukom a laptopot, és az asztal túloldalára tolom, elképedve a pofátlanságomtól.

VÁRNI A LEGROSSZABB. Hétfőn küldtem az e-mailt, Brett pedig csütörtökön válaszol, miszerint a hétvégét arra szánja, hogy átnézze. Nem tudom, komolyan gondolja-e, vagy csak le akar koptatni, hogy addig se zavarjam. Mire elérkezik a következő hétfő, ideggombóccá válok. Minden perc örökkévalóságnak tűnik. Milliószor tettem pár kört a ház körül, a telefonomat pedig a mikró mellett hagytam, nehogy megkísértsen a rápillantgatás.

Brett-tel egy twitteres eseményen találkoztam először. Évente pár napig a szerzők egy tweet-hosszúságú összefoglalót írnak a könyvükről, melléírják az esemény hashtagjét, majd az ügynökök végiggörgetik a tageket, és bekedvelik azokat a posztokat, amelyek elnyerték a tetszésüket. Én ezt írtam:

A szikomorfán túl: Janie és Rose testvérek, és életük legszörnyűbb nyarát élik át. Az apjuk haldoklik. Az anyjuk sosincs velük. Csak egymásra számíthatnak – és a rejtélyes ajtóra a kertben. Egy portálra, amely egy másik világba vezet. #felnőtt #felnövéstörténet #szépirodalom

Brett elkérte a kéziratomat, és amikor elküldtem, jeleztem, hogy már van kiadási szerződés a kezemben. Utána felajánlotta, hogy egy hét múlva beszéljünk telefonon. Egy kicsit szíven ütött a jópofizós stílusa – olyan kifejezéseket használt, mint a „kajak” és a „nagyon adom” –, és borzasztóan fiatalnak tűnt. Két évvel azelőtt végzett a Hamiltonon, könyvkiadásból mesterdiplomázott, és pár hónapja lehetett csak az ügynökségénél. De az ügynökségnek jó volt a híre, és az ügyfelei is remek dolgokat mondtak róla, úgyhogy rászántam magam, és aláírtam a szerződést. Ez volt az egyik ok, a másik meg, hogy nem kaptam jobb ajánlatot.