Impresszum

Christopher Moore: Shakespeare for Squirrels

Copyright © 2020 by Christopher Moore

Hungarian translation © Pék Zoltán, 2021

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Christopher Moore: Shakespeare for Squirrels

William Morrow, an imprint of HarperCollins Publishers, New York, 2020

Fordította: Pék Zoltán

ISBN: 978-963-419-866-6 (epub)

ISBN: 978-963-419-867-3 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót tervezte: Coverist Studio - Bakos Fanni

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bordás Veronika

Olvasószerkesztő: Balogh Béla

Korrektor: Kristóf-Horváth Krisztina

Tördelő: Sz. Eszteró Anett

Műfaj: humor

Chris Trimble-nek, aki a saját jogán is nagyszerű mókus

Személyek

Tarsoly – bolond

Nyáladzó – bolondsegéd

Jeff – majom

Pukk / Jópajtás Robin – tündér, Oberon udvari bolondja

Hír – mesélő

Démétriosz – Hermia kérője

Heléna – szerelmes Démétrioszba

Lüszandrosz – szerelmes Hermiába

Hermia – Égeusz lánya, szerelmes Lüszandroszba

Tündérek:

Pókháló

Borsóvirág

Mustármag

Pille

Szelefurdi

Mesterkedők:

Kondérosz – bádogos

Gerendakosz – ács

Farhossz – takács

Szuszaxész – fújtatójavító

Fapadopulosz – asztalos

Varrgelisz – szabó

Griccs – kobold

Thálosz – kobold

Titánia – a tündérek királynője

Oberon – a koboldok királya

Thészeusz – Athén fejedelme

Hippolita – az amazonok királynője

Égeusz – a fejedelem udvarnoka, Hermia atyja

Rútfog – az őrség kapitánya

Burke – az őrség hadnagya

Helyszín

A helyszín egy nagyon is mitikus 14. századi Athén és a környező hegyek.

I. FELVONÁS

Már a sötétség torka nyelte be.

Ily gyorsan elvész minden, ami fény.

Szentivánéji álom, I. felvonás, 1 szín

Egy
Ő A VÍZBE FÚLT ÉS EZEK ÖRDÖGÖK

Nyolc napja hánykódtunk a tengeren, amikor a dinkának gusztusa támadt a majomra. A csónak elejében feküdtem a holdfényben, a kimúlás kerülgetett a szomjúságtól és a szerelmi bánattól, az a sáragyú melák Nyáladzó meg esetlenül a majom felé kapdosott. A majom a csónak orrán gubbasztott a fejem mögött, és visítva babrálta a bolondsipkámat.

– Ülj le, Nyáladzó, még felborítasz bennünket!

– Csak egy nyalintást – mondta az óriás, és úgy markolászta a levegőt, mint egy hatalmas baba, ami az apró majommamája ölelésére vágyik. A csónak orra lebukott az előrelendülő Nyáladzó súlya alatt. Tengervíz fröccsent a majom fenekére, aki felvisított és olyan mozdulatot tett, mintha kakával akarná megdobni az óriást. De nyolc napja egy falatot sem ettünk, nem tudott biza kinyomni egyetlen apró barna bogyót sem, amit eldobhatott volna.

– Amíg van bennem szusz, itt nem lesz majomnyalogatás!

– És ha csak kicsit megszorongatom?

– Nem – mondtam határozottan. Négy nappal azután, hogy elfogyott a vizünk, Nyáladzó rászokott, hogy összenyomja Jeffet (a majmot), mintha borostömlő lenne, és megigya a kicsorduló vizeletét. Ám immár a majom is kiszáradt, és attól féltem, hogy a legközelebbi szorongatás csak véres majomlekvárt eredményez.

– Nem bántom – ígérte a behemót. Annyira nem tudott hazudni, hogy akár csengőt is köthetett volna az igazságra, és dobolva kergethette volna a főtéren.

Nyáladzó visszahuppant a padra a csónak farában, amitől a lélekvesztő orra hirtelen a magasba emelkedett, Jeff meg majdnem kirepült a sós lébe. Elkaptam a majmot, és azzal nyugtattam le, hogy a fejébe húztam a csörgősipkámat, és addig fogtam szorosan, amíg abba nem hagyta a harapdálást.

– De… – emelte fel a nagy kolbászujját Nyáladzó, ahogy érvet keresett a sötétben.

– Csss, Nyáladzó. Hallga! – Mintha hallottam volna valamit, mármint a hullámok csobbanásán és a gyomrom korgásán kívül.

– Mi az?

A majmot mellkasomhoz szorítva felálltam a csónakban, és a hang irányába kémleltem. Telihold kent ezüstös foltot a tintafekete tengerre, de a távolban fehér vonal derengett. Parton megtörő hullámok.

– Föld, fiam. Föld. Arra – mutattam. – Evezz, te nyalka nyálcsorgató nyámnyila! Evezz, hátha egy sziget, nehogy elsodródjunk mellette!

– Evezek, Tarsoly, evezek. A föld az jó, igaz-e?

Kevesebb lelkesedést mutatott, mint amit a felfedezés indokolt volna.

– A föld az, ahol étel-ital vár, fiam.

– Á, értem. Föld – mondta, és végre szikra csihant a kobakja sötét ürességében.

A kalózok evező nélkül tettek bennünket vízre, de Nyáladzó karja elég hosszú volt, így ha lefeküdt a csónak fenekére, a tenyerét tudta evezőlapát gyanánt használni. Ahogy a csónak egyik oldaláról a másikra csusszanva evezett, a kis alkotmány lassan csobogott előre. Az én karom alig érte el a vizet, és noha kiderült, hogy a majom tud úszni, még a derekára tekert vastag kötéllel is, csónakvontatónak szart se ért.

Úgy egy órával később az addig nyugodt tenger egyre magasabbra görgött, és a kék-fehér vonalról, amit korábban kiszúrtam, immár kétségtelenül látszott, hogy sós tajték. A partra csapódó hullámok távoli suhogása mennydörgéssé erősödött.

– Tarsoly – ült fel Nyáladzó. A szeme nagyra tágult és félelemmel telt meg. – Már nem akarok evezni. Vissza akarok menni.

– Lárifári – mondtam színlelt lelkesedéssel. – A résre még egyszer!

Ám mielőtt megfordulhattam volna, hogy lássam, hová tartunk, egy hatalmas hullám felkapta a csónakot. Robogtunk előre a hátán, úgy száguldottunk, mint szánkó egy végtelen lejtőn. Nyáladzóból hosszú, rémült ordítás szakadt fel, és az óriás megmarkolta a csónak peremét, ahogy a tat emelkedett, emelkedett… mígnem függőlegesen lógtunk a hullám oldalán. Felnézve láttam, hogy a melák hadonászva elrepül az éjszakába, és a majom is kipottyan. Aztán a hullám ránk zuhant. A csónak pereme kicsúszott a markomból; sós, hideg zűrzavar nyelt magába. Forogtam és bukdácsoltam, már nem volt fel és nem volt le, nem volt hol levegőt venni, nem volt hová menni. Aztán egy fényfolt. A hold. Még egy bukfenc, és megint ott volt fent az ezüstkorong, az élet fénye. Rúgtam egyet, hátha homokot érek a lábammal, de csak vizet éreztem; aztán egy fekete szellem bukott ki az ezüst holdkorongból. A csónak. Lekaptam a fejem, de későn; aztán jött az ütés meg a villanás a szemem mögött, ahogy a csónak eltalált, és minden elsötétedett. Édes öntudatlanság.

Amikor visszatértem a halálból, lángok táncoltak előttem, ami nem ért teljesen váratlanul. Az ördög viszont kisebb és jóval fiatalabb volt, mint vártam. Mezítláb táncolt a tűz körül, a lángokat jól felszította a kínzásomhoz. Durva vászontunikájára levelek és gallyak tapadtak, és hetyke, elöl hegyes vadászkalapján egyetlen toll lengedezett, ahogy odahaza Blightyban az íjászoknak. Fejfedője alól vörös fürtök kandikáltak ki. Nem ilyen kis nyápic kecskefingnak képzeltem a sötétség fejedelmét.

Mocorgásomra az ördög odajött, és az arcomba bámult. Nagy szeme és magas, határozottan nőies vonalú arccsontja volt; az éber és bősz kifejezése olyan macskáéra emlékeztetett, amit megleptek, miközben egy frissen megölt patkányból lakmározik.

– Felébredt – mondta a démon.

– Tarsoly! – hallottam Nyáladzó hangját, és ebből megétettem, hogy nincs értelme tovább holtnak tettetnem magam.

A hang irányába néztem, és láttam, hogy a nagy tökfej széttárt lábbal ül a tűz túlfelén, ölében széttrancsírozott bogyók és magvak, melyek sorsát az állán lecsorgó vörös patakok sejtették.

– Pókháló megmentett bennünket – tájékoztatott a dinka. – Fürge, mint a kutyatöke.

– Szóval nem az ördög? – kérdezém vala.

– Sajnos nem – felelte a lány.

Hát persze, hogy lány. Ránéztem. Úgy guggolt előttem, mint egy zabigyerek vízköpő. Elég pöttöm volt, és ráfért volna egy alapos mosdás, de némi jóindulattal akár lánynak is lehetett nevezni. És a mérete dacára már nem is volt gyerek.

– A mentés nagy részét a nagydarab barátod végezte – mesélte. – A parton feküdt, én meg addig ugráltam a hátán, amíg újra nem kezdett lélegezni. Téged ő hozott fel ide az erdőbe. – Hozzám hajolva súgta: – Kaphatott egy ütést a fejére, amikor elsüllyedt veletek a hajó, mert elég lassan forog az agya.

– Az nem ismer más sebességet – nyugtattam meg.

– Te is kaptál egy jókorát a kobakodra. – Megérintette a homlokomat, én meg összerezzentem a fájdalomtól. – Merő vér voltál. Én mostam le.

Megérintettem az érzékeny dudort a fejemen, mire olyan fájdalom nyilallt a halántékomba, hogy elhomályosodott a szemem előtt a világ. Csak akkor vettem észre, hogy páfrányokból és falevelekből rakott ágyon fekszem, teljesen mezítelenül, kivéve a bolondsipkámat, amivel a hímtagomat takarták le szemérmesen.

– Az öltözéked még szárad – magyarázta a lány. Hüvelykujjával a háta mögé bökött: bolondruhám a tűz előtt lógott botokra aggatva, Jones bábbal egyetemben. – Ki kellene majd mosnod tiszta vízben, ha lesz rá lehetőséged. A vér nagyjából kijött a tengerben, de a ruha sós maradt.

– Hol van Jeff? Hol a majmom?

– Nem volt majmod, uram. Csak a melák meg te. – A lány borostömlőt nyújtott felém. – Tessék. Víz. Csak lassan. A barátod egy húzásra kiitta, kénytelen voltam még hozni a patakból.

– Aztán meg kihánytam – mesélte vidáman Nyáladzó.

Elvettem a tömlőt, és ahogy a hűs víztől csillapodott a torkomat perzselő fájdalom, olyan jó érzés volt, hogy azt hittem, megint elájulok.

– Egyelőre elég – vette el a tömlőt a lány. – Étel is van, már ha a melák hagyott.

– Hagytam neked, Tarsoly – nyújtotta Nyáladzó a gatyapőcömet, amiből bogyók potyogtak.

A lány a kezembe adta a gatyapőcöt.

– Most már legalább tudom, mire való.

– Köszönöm – mondám. A gatyapőc szinte csurig volt bogyókkal és mogyoróbéllel. Majdnem elsírtam magam a lány kedvességétől, úgyhogy két ujjal gyorsan összeszorítottam az orrnyergemet, mintha fájna a fejem.

– A barátod azt mondja, bolondok vagytok – segített leplezni az elérzékenyülésemet a lány.

– Én udvari bolond vagyok. Tarsoly, Kutyasmaciból, szolgálatodra. – Egy rahedli cím tartozik a nevemhez (királyi bolond, fekete bolond, a királynő követe, Anglia és Franciaország királya), de nem éreztem helyénvalónak felvágni, amikor levélnyoszolyán fekszem, és csak egy sipka takarja a nemesi jogaromat. – Nyáladzó a tanoncom.

– Bolondok és kalózok vagyunk! – hencegett Nyáladzó.

– Nem vagyunk kalózok, kalózok hagytak a sorsunkra bennünket – helyesbítettem.

– Ezek szerint kalózhajón voltatok? – kérdezte a lány.

– Két évig – bólintottam. – Egy velencei zsidó lány odavolt értem. Ő akart nagyon kalóz lenni, de aztán honvágya támadt. Amikor visszatért Velencébe, nem óhajtotta, hogy vele tartsak.

– Szóval a kalózhajón maradtatok?

– Egy ideig.

– És aztán a kalózok a sorsotokra hagytak benneteket?

– Ennivaló nélkül és csupán három napra elegendő vízzel, hogy a só marja ki a húgycsövüket.

– De miért?

– Nem indokolták meg – feleltem.

– Azért, mert szar alak vagy, igaz?

– Dehogy! Miért mondod ezt?

– Mert én egyetlen bolondot ismerek, egy Jópajtás Robin nevű fickót, és ő is szar alak.

– Nem vagyok szar alak – mondám. Legalábbis ő nem tudhatta.

– Kigúnyoltad őket? – faggatott. – Csúfoltad a szokásaikat és a küllemüket? Szellemes szóvicceket gyártottál a nevükből? Átverted az ostobákat és együgyűeket? Rímekben becsmérelted a férfiasságukat? Trágár dalokat gajdoltál az anyjukról meg a lánytestvérükről?

– Semmi ilyesmi. Nem is tudhattam, hogy van-e egyáltalán lánytestvérük.

– Szerintem szar alak vagy, pont, mint az a Pukk, ezért hagytak a sorsodra.

– Nem vagyok szar alak. És ki vagy te, hogy ítélkezz? Tehetségem van hozzá, hogy híresen szép és jellemes nőszemélyek mentsenek meg. Egyikük nemrég törte össze a szívemet, úgyhogy nem hagyom, hogy leszóljon egy magadfajta csenevész csimbók, egy ilyen sehonnai siheder.

– Szóval erősebbnek érzed magad? – táncoltatta meg vékony, hegyes szemöldökét zavaróan nagy, zöld szeme felett.

– Talán – felelém.

Kürtszó harsant a távolban, mintha kopókat hívna vadra, és Pókháló felpattant.

– Mennem kell.

– Várj!

A lány megtorpant a tűz fénykörének szélén.

– Mi van?

– Hol vagyunk?

– Nézz körül. Erdőben, te homályeszű.

– Úgy értem, melyik országban?

– Görögországban.

– Nem úgy néz ki, mint Görögország.

– Voltál már Görögországban?

– Nem mondhatnám.

– Hát pedig így néz ki. Mennem kell. Hív az éjkirálynő.

– Az éjkirálynő?

– Az úrnőm. Pihenj, bolond. A barátod tudja, hol a patak, és van elég mag meg bogyó, hogy éhségteket csillapítsa. Kerüld az őrség kapitányát. Ő is szar alak. És nem olyan játékosan szar, mint te meg Pukk.

– Várj…

De már el is tűnt az éjben, akár egy kísértet.

– A kis Pókháló fürge, mint a kutyatöke – szólalt meg Nyáladzó.

– Nem az. És hol van Jeff? Láttad?

A dinka letörölt egy kis bogyólevet az ajkáról.

– Nem.

– Nyáladzó, Jeff a barátunk és társaságunk értékes tagja. Ha megetted, mérges leszek rád. Nagyon mérges.

Kettő
ÍME, A MESTERKEDŐK

Két órakettyenéssel azután, hogy Pókháló eltűnt a bozótban, a napfelkelte úgy rontott ránk, akár egy vicsorgó vörös vadkutya. Felöltöttem a megszáradt és immár füstös bolondruhámat, és bedugtam a három dobótőrt a tokjukba. A zekém szabása miatt egyáltalán nem is látszottak a derekamon. A tőröket meg egy lopótöknyi vizet Montalvo barátom csempészte a csónakba, mielőtt szélnek eresztettek bennünket. A jó Montalvo beszélte rá a legénységet, hogy egyáltalán adjanak alánk csónakot, és ne csak a tengerbe dobjanak. Kalóz létére igazi úriember volt.

Nyáladzó éppen azt a kellemetlen leckét tanulta a saját bőrén, hogy az ehető bogyók szúrós tüskék közelében nőnek. Ki kellett szedegetnem a tüskéket a mancsából, mielőtt a melák beljebb vezetett az erdőbe. Nyáladzó is házibolond volt, mint jómagam, nem szoktunk hozzá a gyűjtögetéshez. Kellett keresnünk egy falut vagy várost, ahol vacsorát koldulhatunk, különben nem leszünk sokkal jobb helyzetben, mint előző nap a tengeren. Az erdő igazi ősöreg rengeteg volt, a sűrű lombokról indák lógtak le, a fák hatalmas törzsében egy kisebb viskó is elfért volna – nekem meg azt mesélték a görög tájról, hogy napégette köves dombok sorjáznak szemhatárig, és csak satnya olajfák tengődnek.

A pataknál teleittuk magunkat, majd elindultunk nagyjából nyugat felé, távolodva a tengertől, ami fölött most kelt fel a nap. Azért ebbe az irányba, mert Pókháló errefelé húzott el. Ha errefelé tényleg van egy királynő, okoskodtam, akkor városnak is lennie kell, és olyan szállásnak, ami jobban illik két sokat szenvedett házibolondhoz.

Menet közben szólongattuk Jeffet, de hiába. Abban bíztam, hogy becsámpázott az erdőbe, mert majomvalhallának hitte, de ahogy teltek az órák, egyre inkább erősödött bennem a gyanú, hogy a tengerbe veszett. Noha még mindig volt rá némi esély, hogy Nyáladzó ette meg, eszem ágában sem volt majomcsontok után kutatni a féleszű székletében, mint holmi fekáliazófus. Inkább elhittem neki, hogy magokon és bogyón kívül nem vett magához más táplálékot.

Amikor nem Jeff nevét kiabáltuk, a csengő csilingelésére füleltünk. A majom az enyémhez hasonló, apró, ezüst-fekete bolondruhát viselt. Én rég elcseréltem a csengős orrú bolondcipőmet puha bőrcsizmára, a kalózok pedig lenyisszantották a csengőt a bolondsipkámról és a bábom botjáról, mert bosszantotta őket, de Jeffet sosem tudták elkapni, ő meg úgy csilingelt a kötélzeten, akár egy derűs majomkobold.

Meggyászolom majd, ha lesz rá idő. Jeff évek óta velem volt, átéltünk kalandokat és bebörtönzéseket, elrablásokat és hajótöréseket, ám a szeme csillogása újabban mintha megfakult volna. Talán egy majom számára gyorsabban telnek az évek. Jeff kis állán fehér szőrszálak virítottak. Talán majommércével öregnek számított, elaggott trotlinak, az érzékei gyengültek, az elméje tompult, az ismerős arcok idegenné koptak a majomeszében. Legalábbis én ezzel magyaráztam, hogy a tengeren lehúzott két évünket miért azzal töltötte, hogy vagy a kötélzeten ugrált, és ürülékével dobálta a legénységet, vagy a hajó macskáját próbálta meghágni. Alávaló kis szerzet volt, de akkor is: barát. Ha az erőmet visszanyerem, ejtek majd érte egy könnyet.

A nap már magasan állt az égen, és a bogyóból meg patakvízből álló reggelink korgó emlékké fakult, amikor egy tisztásra értünk. Öt férfi szónokolt gesztikulálva, de szépen váltották egymást, mint egy rakás udvarias holdkóros. Más szóval színdarabot próbáltak.

Nem tógába öltözött úriemberek voltak, akik a demokráciáról deklamálnak és seggbe dugják egymást, mint az a görögöknél hírhedt szokás, hanem kérges kezű férfiak bőr- és gyapjúöltözetben, és mindegyik inas-csontos alkatú, ami bőséges gürcölés és szűkös étrend eredménye. Az egyik elbődült, akár egy oroszlán, mire én lenyomtam Nyáladzót egy bokor mögé, és rászóltam, hogy maradjon ott, nehogy megijessze a csepűrágókat.

– Hallga! – léptem ki a tisztásra, cikornyásan meglengetve botbábomat. – Melyik az a tüdőbajos szerzet, aki azért könyörög, hogy vessek véget szánalmas szenvedésének?

Az öt alak felém fordult.

– Én volnék – felelte egy magas fickó, aki úgy harminc nyarat láthatott, mint jómagam. – Gerendakosz vagyok, mesterségem szerint ács, szerepem szerint oroszlán.

– Te ki vagy? – kérdezte tőlem egy fiatalabb. Még csak serkent a szakálla, és fura mód női fátylat viselt a munkásruhájához.

– Tarsoly vagyok, Kutyasmaciból – feleltem zengő hangon. – Fekete bolondnak is neveznek.

– Elég pöttöm – jegyezte meg egy kopaszodó alak a sor végén.

– Szerintem manó – vélte a társulat rendezője, egy köpcös, őszes hajú alak. Onnan tudtam a tisztségét, hogy papírtekercset tartott a kezében.

– De napvilág van – jegyezte meg egy harmadik. A göndör pasas pár évvel volt idősebb nálam, társaiéhoz hasonló munkásöltözékét egy finoman szőtt mellénnyel egészítette ki. – Az erdei népség nappal nem merészkedik elő.

– Pukk jár-kel nappal is – emlékeztette Gerendakosz, a reménybeli oroszlán.

– Beszélj, utazó – szólt oda nekem egy negyedik fickó. Langaléta, cingár, hosszú lábú férfi volt, kalapja olyan hanyagul cserzett szarvasbőrből készült, hogy a fülvédő, amit az álla alatt kellett volna megkötni, felmeredt a levegőbe, akár a meghökkent nyúl füle. – Erdei népség vagyol vagy városi népség vagyol?

– Dobjunk neki egy zoknit – javasolta a rendező. – Azt hallottam, a manók nem tudják megállni, hogy ne vegyék fel a földön heverő zoknit.

A fátylas fiatal fickó sebtében lerántotta az egyik cipőjét, és egy büdös zoknit dobott a lábam elé. – Tessék.

– Nem vagyok manó – közöltem.

– De olyan pöttöm – ismételte meg a kopasz, aki nem is sejtette, milyen közel került hozzá, hogy kiloccsantsa az agyvelőjét egy bolondjogar.

Való igaz, különösebb skrupulus nélkül kijelenthető, hogy nem vagyok nagydarab pasas. A pöttöm jelzőt viszont túlzásnak érzem; én úgy mondanám, hogy testfelépítésem elragadóan takarékos. Végtagjaim nem torzak, törzsem nem aránytalan, mint egy trollnak, éppen ellenkezőleg, félelmetes szimmetria jellemez – mint a legsebesebb lovasokat –, a tökély mintaképének tűnök, akit mintha a messze távolban látnának, aztán kellemes meglepetésre jóval hamarabb közel érek, mint várnák.

– Bocsáss meg a társulatomnak, jó uram – mondta nekem a mellényes. – Nyilvánvalóan kiváló jellemű és kiválóan képzett úriember vagy. – Heves mutogatással próbálta felhívni a társai figyelmét, a bolondruhámra és bábomra. – Egy teátrista.

– A bolondmesterséget tanultam ki – mondám. Normális esetben hivatásom bejelentését hátraszaltóval vagy zsonglőrködéssel illusztráltam volna, de még gyenge voltam az éhségtől, és szédültem a fejsérüléstől.

– Farhossz vagyok, a takács – mutatkozott be, egy szóval megmagyarázva a mellényt. – Mi magunk is komédiások volnánk. Társulásunk most alakult, hogy előadást tartsunk a fejedelem négy nap múlva csapadékos esküvőjén.

– Mi vagyunk a Mesterkedők! – rikkantotta a rendező. Mind összecsapták a sarkukat, és meghajoltak.

– Görög tragédia lesz, mi? – kérdezte Jones báb az én hangomon, csak cincogósabban. – A jól bevált recept? „Öld meg apád, dugd meg anyád, és nyomd ki a szemed, mielőtt lehull a függöny”?

– Korántsem – rázta fejét Farhossz. – A mi előadásunk egy tragikusan mulatságos komédia, melynek címe Piramis és Thiszbé.

– Piramusz – javította ki a pergamenes.

– Pontosan, Piramusz és Thiszbé – bólintott Farhossz. – Lépjen elő, akinek nevét mondom, és mutatkozzon be szerepe és tudomása szerint ennek az úriembernek, aki kackiás öltözete és fickós bábja alapján le se tagadhassa, hogy csiparágó mester.

– Igazából… – kezdtem, de a színészek már felsorakoztak, és Farhossz belevágott.

– Fapadopulosz asztalos, lépj előre.

Az őszülő fickó, akit a rendezőnek hittem, kilépett a papírtekerccsel.

– Jómagam képviseltetem a kórust, az előhangok, utóhangok és különféle színi utasítások kibeszélőjét, valamint és nem utolsósorban Piramusz apját. – Meghajolt.

– Ne hajolj meg – rótta meg Farhossz. – Még nem csináltál semmit. Te jössz, Kondérosz.

A magas fickó lépett ki, a röhejes szarvasbőr sapkában.

– Kondérosz vagyok, bádogos. Én személyesítem meg Thiszbé anyját. És a falat. – Pukedlizett.

– Ne pukedlizz – szólt rá Farhossz.

– Ne? – kérdezte Kondérosz, és az egyik nyuszifül kérdőn bekunkorodott.

– Nem méltó egy színészhez – torkollta le Fapadopulosz, hivatásos asztalos és hívatlan rendező.

– Bocsánat – mondta Kondérosz, majd pukedlizett, és visszaállt a sorba.

– Fal? – kérdeztem rá.

Farhossz a levegőbe rajzolva magyarázta: – Piramusz, a bátor, férfias hős, és Thiszbé, a…

– Gyönyörű szűz – fejezte be a fiatal fickó a fátyla mögött vihogva. – Szuszaxész, fújtatójavító. – Pukedlizett.

– Pyramusz és Thiszbé szerelmesek – vette vissza a szót Farhossz. – Be jaj, szerelmüket tiltja a viszályban álló két család, akik házának közös az egyik fala. Mivel nem találkozhatnak személyesen, a szemérmes szerelmesek románca a fal egy lyukán keresztül zajlik.

– Íme a fal – pukedlizett Hülye Sapka. Az ujjait összetéve megformálta a fal folytonossági hiányát. – Íme a lyuk.

– Szóval a szerelmesek egy lyukon keresztül döngetnek? – érdeklődtem.

– Különös románc, az már igaz – értett egyet Farhossz –, de jobban megfelel Kondérosz színészi képességének, mint a sárkány, amit a másik eshetőséges darabban kellett volna domborulnia. De a szerelmesek amúgy csak csöpögős szavakat és negédes ígéreteket suttognak a lyukon keresztül.

– A nyál tetszik, de nem elég. Kicsit kaparják szélesebbre a lyukat, és álljanak székre – javasoltam. – Nem veszélytelen, de ha sikerül hihetően előadni, a falon keresztüli dugás magában is garantálja a darab kedvező fogadtatását.

– Bravó! – kiáltotta Fapadopulosz. Mind udvariasan tapsoltak.

– Jaj, jó uram – lelkendezett Farhossz –, amint megláttam a bolondöltözékedet, tudtam, hogy tőled remek ötleteket és finom cizellát várhatunk.

– Várhattok, bizony. Ha erőm visszatér, okítok nektek színpadi mesterséget és deklamálást. – Körülnéztem, látok-e ennivalót, és észrevettem egy kupac tarisznyát egy nagy szikla mellett. – Szükségem lesz a tanoncom segítségére, és mivel nagy utat tettünk meg, örömmel fogadnánk egy kis enni-innivalót.

– Persze, itt van – intett Fapadopulosz a tarisznyák felé.

– Nyáladzó! – hívtam. – Gyere elő, és ismerd meg…

– Hahó – trappolt ki a bokorból a buta óriás. A Mesterkedők megszeppentek. Hülye Sapka leesett állal nézte tanoncom bikaszerű termetét. Nyáladzó úgy festett, mintha két jól tartott katonát dugtak volna egy ember bőrébe, nem hagyva helyet fél adag agynak sem.

– Hinnye – hüledezett a kopasz. – Ez aztán a lóbaszó!

– Találó észrevétel – dicsértem meg.

– Akkor te miért vagy ilyen kicsi? – érdeklődött a fényes kobakú köpettartó.

– Mégiscsak manó vagy, mi? – ingatta a fejét Fapadopulosz. – Szuszaxész, dobj neki még egy zoknit.

– Nincs másik zoknim – felelte a fátylas fiú.

Fapadopulosz pofát vágott.

– Csak az egyik lábadon volt zokni?

– Hát, nem sejtettem, hogy manópróbát fogunk tartani.

– Nekem van zoknim – jelentkezett Gerendakosz, az oroszlán, és foghíjas vigyorral felmutatott egy rongyos gyapjúzoknit.

– Mért nincs a zokni a lábadon a cipőben? – kérdezett rá Farhossz.

– Nem akartam elkésni. Gondoltam, majd itten felhúzom.

A tanoncom felé fordultam:

– Legalább megtaláltuk a törzsedet, Nyáladzó. Uraim, ő Nyáladzó, bolondtanonc és hajdani rejszminiszter Anglia, Frankhon, Burgundia, Bretagne, Belgium és olykor Spanyolország földjén.

– Örvendek – mondta Nyáladzó, és már nyúlt is bele a matrózgatyájába bemutatót tartani.

– A meghajlás is elég, fiam – szóltam rá.

– Örülök, hogy megismerhetlek – nyújtott kezet a kopasznak.

– Varrgelisz – hátrált a kopasz, kezét a háta mögé dugva. – Takács.

– Most, hogy mind társak vagyunk a színpad szolgálatában – folytattam –, megmutathatnátok az ennivalót, és amíg mi Nyáladzóval megtöltjük üres gyomrunkat, ti gyakorolhatnátok a szövegeteket, én pedig a kritikát. A szünetben szórakozástatásképpen Nyáladzó felgyújthatja a beleiben felgyűlt gázt.

– Még egyszer nem adom oda az ebédemet egy tolvaj manónak – jelentette ki Varrgelisz.

– Még mindig nem vagyok manó – mondám.

– A manókban nem lehet bízni – bólogatott Kondérosz (Hülye Sapka), a bádogos. – Zsiványok egytől egyig.

– A legutóbbi ellopta a legjobb kalapomat, és megfogdosta a feleségemet a malomtónál – szállt be Gerendakosz, az ács. – Azóta hanyagolja a hitvesi kötelességeit.

– Ne haragudj ránk, uram – vette le a kalapját Farhossz. – Társulatunk tagjai sokat szenvedtek egy Jópajtás Robin nevű erdei szerzettől. Ő is udvari bolond.

– Pukknak is nevezik – tette hozzá Fapadopulosz. – Azt ígérte, hogy megtanít nekünk egy divatos táncot a fejedelem esküvőjére. Elvette érte a pénzt, aztán elhúzott a jószagú nyavalyába, mi meg lófasztot se kaptunk.

– A zsivány – mondám. Döbbent tekintetet váltottam Jones bábbal. Őszintén szólva addig a pillanatig én is azt forgattam a jóképű kobakomban, hogy lófasztot se hagyok nekik, és elhúzok ismeretlen vidékre, de most kötelességemnek éreztem lemosni a foltot bolondkollégám és zsiványtársam kétes nevéről. Végül is olyan kevesen vagyunk, hiszen állandóan bitóra küldenek bennünket a humorérzék nélkül született királyok. – Ez a bolondok becsületkódexének megszegése. Majd én beváltom Pukk ígéretét, és megtanítok nektek egy pajzán táncot. De csak ebéd után.

– Már nincs szükségünk táncismeretre – jelentette ki Szuszaxész fejhangon a fátyol mögött. – Majd Thiszbé és Piramusz sikere learatja a páfrányt.

– Uraim, hadd nyerjék vissza erejüket tudoraink – túrta át a zsákokat Farhossz, és kenyeret, gyümölcsöt, sajtot meg különféle korsókat vett elő, és mindent kirakosgatott egy földre terített kendőre. – Attól félek, hogy különben romantikus Piramusz alakításom bombasztikus ereje lebénítja az érzékeiket.

– Folytassák, uraim – mondám, és Nyáladzóval rávetettük magunkat a Mesterkedők ebédjére, akár farkasok a félénk falkára.

Fapadopulosz, ács és rendező lépett előre.

– Na most, én volnék a kórus.

– Figyelek – mondtam, nehéz barna kenyérrel teli szájjal.

Fapadopulosz kitekerte a pergament.

– Két család, büszkeségben verhetetlen…

– Rááár – szólalt meg a hórihorgas Gerendakosz.

– Még ne bőgjön az oroszlán – intette Fapadopulosz. – Még nem nyugtattam meg a hölgyeket, hogy nincs mitől félni.

– Rááár – ismételte Gerendakosz.

– Senki nem fog félni – mondám.

– Felveszek majd szalmából ragasztott sörényt, a karmomat meg befestem vérrel – magyarázta Gerendakosz.

– Bőgj még egyszer – kértem, majd felkaptam egy szilvát, és az oroszlánhoz szökdécseltem.

– Rááár – így Gerendakosz.

– Szánalmas. Nem elég, ha azt mondod, hogy „rááár”. A vadállat tüdejét és torkát is meg kell idézned. Az emlékezetedből hívj elő egy visszhangot, aztán hagyd, hogy kizengjen az idő fülétől a jelen ajkáig. Halld a vadat, légy a vad.

– Halld a vadat, légy a vad – ismételte Nyáladzó szakasztott az én hangomon. Ez a dinka különleges képessége. Néha kurva idegesítő. Ami nem sokkal jobb, mint egy idegesítő kurva.

A Mesterkedők csodálkozástól nagyra nyílt szemmel bámultak Nyáladzóra.

– Na, így kell utánozni – mondám nekik. – Azt a hangot próbáld eltalálni, amit az oroszlántól hallottál – instruáltam Gerendakoszt.

– Sose nem láttam oroszlánt – felelé Gerendakosz.

– Akkor vedd alapul egy olyan bősz állat ordítását, amilyet ténylegesen láttál.

– Tyúkot már láttam – mondta Gerendakosz.

Homlokomon lüktetni kezdett a dudor. Hátratoltam a bolondsipkámat, hogy enyhítsem a nyomást.

– Hadd próbáljam meg – ajánlkozott Farhossz. – Én tudnék rögtönözni egy vérforralóan rémisztő tyúkordítást.

– Nem! – fortyantam fel. – Nem lesz tyúkordítás! Miféle vidék ez, hogy ennyire nincs erre ragadozó? Nálatok nem él medve, farkas vagy akár egy kósza, kehes róka? Nincs vadállat, aminek a hangjából ihletet meríthettek?

– Lehet, hogy van, de nappal nem jön elő – magyarázta Gerendakosz –, éjjel pedig a városból senki nem merészkedik az erdőbe. Olyankor csak az erdei népek vannak itt.

– Így igaz – bólogatott Farhossz.

– Faszkallantyú! – dühöngtem. Miért nem egy dalt ajánlottam cserébe az ebédért? Vagy miért nem fenyegettem meg őket simán? Nyáladzó felé néztem; már eltüntette a kézművesek ebédjének nagy részét. Átfutott a fejemen, hogy leléphetnénk, ezek meg hadd kínlódjanak a tyúkordítással meg a faldugással.

– Kecskét is láttam már – szólalt meg Gerendakosz, sokkal büszkébben, mint amit a kecskelesés általában indokol. – Nem is egyet.

– Próbálkozzunk másfelől. – Felnyúltam, hogy átkaroljam Gerendakosz vállát, és bizalmasan szót váltsak vele, de akkora langaléta lőcs volt, hogy véletlenül kupán vágtam, és levertem a sapkáját a fejéről.

– Hé! – bődült el az ács.

– Ez az! – csettintettem. – Ez a követendő módszer! Ha még nem hallottál ragadozót, tenmagadból kell előhívnod a dühét. Gondolj arra, amikor az a zsivány Pukk megdöntötte a feleségedet.

– Csak megfogdosta…

– Ordíts, teátrista! Örökre tönkretette! Kiélte vele magát, mint egy közönséges ribanccal, ráadásul az egész falu szeme láttára!

– De csak…

– Ordíts! – rivalltam rá, és a biztonság kedvéért még egyszer kupán vágtam.

– RÁÁÁR! – ordított Gerendakosz. Akkorát javult az utánzás élethűsége, hogy én is meglepődtem, Nyáladzó meg mellényelte az édes bort, amit éppen vedelt.

– Szép munka – dicsérte Farhossz. – Bravó, jó Gerendakosz. – Udvariasan tapsolt, és a többi Mesterkedő is csatlakozott hozzá.

Gerendakosz félénken mosolygott, és lehajtotta a fejét.

– Ha oroszlán volnék, leharapnám a zsivány Pukk fejét.

– A harag jó szolgálatot tesz – mondám. – Uraim, rátérhetünk magára a darab szövegére?

– Ki ordibál itt? – dörrent egy hang a tisztás szélén. Arra fordulva egy termetes, ápolatlan fickót láttam bőrpáncélban, a derekán karddal, mögötte meg egy alacsonyabb pasast feketében. Felhúzott számszeríjat szegezett egyenesen szegény Gerendakoszra.

– Rútfog – suttogta Farhossz. – Az őrség kapitánya.

Három
AZ ŐRSÉG

Az őrség kapitánya, Rútfog az a fajta bogárhomlokú vadbarom volt, amilyennel éppen elégszer találkoztam már királyi udvarokban: tagbaszakadt, buzog benne az erőszak, de teljesen hiányzik az eredeti gondolat, és így olyan középszerű pozícióig jut, mint a behajtó, a börtönőr vagy a hóhér. A kalózhajón is akadt ebből a típusból tucatnyi, és ha nem tartanak a fürge pengémtől vagy Jessica kapitány bosszújától (egyszer tökön szúrta egy kalóztársát, amikor az a beleegyezése nélkül megfogta a fenekét), biztosan megagyalnak és összetörve a tengerbe vetnek már jóval azelőtt, hogy vízre tettek bennünket. Nagyon óvatosan kell eljárni az ilyenekkel, akiknek az agya lassú, viszont a haragja gyors; főleg ha kíséri őket egy menyétképű alantas, felhúzott számszeríjjal.

– Hajoljatok meg a feljebbvalóitok előtt, tyúkeszű fingtokok! – kiáltott fel Jones báb. Igencsak meglepődtem, ugyanis nem hagyta el hang a számat, és hozzá sem értem a gyűrűhöz-zsinórhoz, ami a báb száját mozgatja; általában így fejezi ki magát.

A menyétképű őr felemelte és a mellkasomra szegezte a számszeríjat. Leejtettem Jonest, és a teátristák mögé ugrottam, de közben kihúztam az egyik tőrt a derekam mögül. Ha meghallom a nyílvessző süvítését, talán elég közel leszek az őrökhöz, hogy a tőrt beleállítsam a nagydarab fickóba, mielőtt a kardját kiránthatná a hüvelyéből. A kisebb megpróbálja majd újratölteni a számszeríjat: akkor lesz egy pillanatom, hogy a torkába döfjem a másik tőrt. A nagydarab még tántorog majd, a tőröm markolata véres dísztűnek látszik majd a mellkasán, de kis szerencsével Nyáladzó segíthet, és mindkettővel gyorsan végzünk. (Én nem vagyok harcos természet, a kalóztámadások alatt általában a kötélzetről kiabálva biztattam társaimat, és ócsároltam az ellenfelet, de Nyáladzó jókora erőt és dühöt bírt beleadni az agykiloccsantásba… már persze ha a támadás rejszolás és nassolás közé esett.)

Felpattantam, ugrottam, majd elrugaszkodtam Kondérosz, a nyuszisapkás üstfoldozó válláról. Bíztam benne, hogy a szaltó révén késdobó közelségbe kerülök az őrökhöz. Csakhogy nem repült nyílvessző, és szaltó közben láttam, hogy a kapitány lenyomja társa számszeríját. Finoman megszédülve, de könnyedén értem földet alig húszlépésnyire tőlük. Leráztam a szédülést, színpadias mozdulattal fél térdre ereszkedtem, és meghajoltam, közben a tőrt visszadugtam a hüvelyébe.

– Uraim! Szép napot és minden földi jót kíván önöknek szerény színtársulatunk, a Mesterkedők!

– A Mesterkedők! – visszhangozták a színészek (áldja meg őket az összes eltévelyedett isten), és többé-kevésbé egyszerre meghajoltak.

A kapitány csúnyán nézett az íjászára.

– Burke, mi az őrségnél nem lövünk emberre csak azért, mert van nála egy arctalan báb.

– Arcátlan – helyesbített Burke.

Rútfog felénk fordult, megemelte bronz tiszti sisakját, ami nagyon úgy nézett ki, mintha nemrégiben babot főztek volna benne, és így szólt:

– Elnézéseteket kérem, uraim, Burke kétéves gyakorlatát tölti, és még numerikus az őrség soraiban.

– Novícius – helyesbített Burke.

– Lőj csak, skorbutos söpredék! – hergelte Jones a földön fekve. – Vagy nincs benned kurázsi?

Ez meg mi? Az én hangom volt, de nem belőlem jött. Talán Nyáladzó…?

– Nyáladzó, fejezd be! – szóltam rá.

A mulya melák kinyitotta a száját, és félig megrágott kenyérdarabok lavinája ömlött a mellkasára. Nem Nyáladzó volt. Miféle álnokság ez?

Ekkor még négy őr lépett ki az erdőből, kezükben lándzsával. A harc vagy a menekülés gondolata sisteregve odalett, akár pillangó a tűzviharban.

– Állj! – dörrent rájuk a kapitány. Az őrök megtorpantak. Rútfog megfordult, és odalépett hozzám. Vagyis inkább fölém tornyosult.

A menyétképű íjász bőrszíjjal a vállára vetette a számszeríjat, majd elcsámpázott mellettem.

– Az úti papírokat, polgárok – szólt oda a társulatnak.

Mindegyik mesterember felmutatott egy kis fadarabot; vagy a zsebükből húzták elő, vagy a nyakukban lógott zsinóron. Az összes táblácskán volt egy viaszpecsét és valamiféle ráégetett felirat.

Burke sorban mindegyikről leolvasta a nevet.

– Gerendakosz, ácsok céhe. Farhossz, takácsok céhe. Szuszaxész, fújtatójavítók céhe.

– Annyi fújtató elromlik, hogy eltart egy egész céhet? – kérdeztem Szuszaxésztól.

– Csak ketten vagyunk a céhben – válaszolta a szemérmes fátyol mögül.

– Hol a te pecséted, apróság? – kérdezte tőlem Rútfog. – Athénban törvény tiltja az alamózsinát.

– Alamizsnát – helyesbített Burke. – Törvény tiltja az alamizsnát.

Rútfog a másodtisztjére meredt, majd újra felém fordult.

– Gazfickó vagy?

Kihúztam magam, hogy farkasszemet nézzek vele. Így már csak két fej hiányzott, hogy egy szinten legyünk.

– Nem vagyok gazfickó, te putrilelkű paréj, te…

– Tarsoly mester… – ugrott közém és Rútfog közé Farhossz, ahogy éppen belevágtam volna a kapitány felmenőinek megsemmisítő felsorolásába, kezdve a szifiliszes patkánnyal, ami meghágott egy poros bakancsot, hogy megszülessen az anyjának nevezett turhatarisznya. – Tarsoly mester társulatunkban az új maȋtre de théâtre.

– Fitymaszorítóan franciásan hangzik – jegyezte meg Jones báb. – Azt mondom, filézzük ki a zsiványt à la carte.

Ők is hallották a bábot beszélni? Vagy csak a kimerültség és fejemre kapott ütés csapta be a hallásomat?

Rútfog kicsit kihúzta a kardját a hüvelyből. Ez segített, hogy a helyzetre koncentráljak.

– Vándorszínész vagyok – mondám, akár a megtestesült bűnbánó teátrista. – A királyt jöttem szolgálni.

– Fejedelmet – helyesbített morogva Burke.

– Pontosan, a fejedelmet.

Rútfog tetőtől talpig végigmért, vetett egy pillantást a bábomra, majd újra rám emelte tekintetét.

– Nem te vagy Jópajtás Robin, ugye?

Sóhajtottam.

– Nem.

– Pedig bolondöltözéket viselsz… – Rútfog lehajolt, és egy ujját a szeme alá téve vizsgálgatott. – Biztos, hogy nem te vagy Robin? Mert ha igen, a fejedelem érted küldött bennünket.

Burke felemelte és rám szegezte a számszeríját. A négy másik őr leeresztett lándzsával előrelépett.

– Bolondok vagyunk – állt talpra Nyáladzó. Mind a buta óriásra néztek, aki odalépett a négy lándzsáshoz, kidüllesztette a mellkasát, és Rútfog hangján hozzátette: – És kalózok.

– Nyáladzó, ne – szóltam neki.

– Rohadék, megvetemedett kalózok, ti skorbutos kutyák! – folytatta Nyáladzó a kölcsönzött hangon.

– Elvetemült – helyesbített Burke megszokásból, és a számszeríjat Nyáladzó felé lendítette, hogy célba vegye.

– Na, azt kurvára nem – mondám. Egyetlen mozdulattal előrántottam egy tőrt a derekam mögül, és alulról Burke felé hajítottam. Hüvelykujjnyi mélyen beleállt a farába. Az őr kilőtte a nyilat, de közben felsikoltott, és a nyílvessző elszállt jóval Nyáladzó feje felett, be az erdőbe.

Közben Rútfog kardot rántott, széles ívben meglendítette, és el is választott volna a fejemtől, ha nem hőkölök hátra. Hallottam az orrom előtt elsuhanó penge szisszenését. Hátráltam Rútfogtól, készültem a második csapásra, de a kapitány en garde fogta a kardját, csak fogta, majd úgy nézett el mellette, mintha a pengétől nem látna engem.

– Hová lett? – Ártalmatlanul lengette a kardot maga előtt, akárha egy szellemet keresne. Mögöttem a mesteremberek összebújva rémüldöztek.

Nyáladzóra néztem. Engem bámult, a normálisnál még nagyobbra tátott szájjal, az állán csorgott a nyál.

– Tarsoly?

– Elfogni! – parancsolta a kapitány, mire a négy lándzsás Nyáladzóra rontott, és a földre döntötte. Burke közben körbe-körbe bicegett, próbálta elérni a tőrömet, ami úgy lengett a fenekében, akár egy barátságos kutya farka.

– Fuss, barmok barma! – biztatott engem Jones a porból. – Fuss!

Nyáladzón nem segíthettem: a lándzsások láthatóan jobb katonák voltak a parancsnokuknál, és már a földre szorították a nagy dinkát, mindegyik fogta egy karját vagy lábát.

– Fuss már! – üvöltötte Jones báb. – Fuss az erdőbe!

Így is tettem, Rútfog meg csak bámulta a hűlt helyemet. Menet közben felkaptam Jonest a földről. Nyáladzó a nevemet jajongta, ahogy elrohantam mellette, de ha megállok, mindkettőnkkel végeznek. Így talán egyikünk megmenekül.

– Ne hadakozz, fiam! – kiáltottam hátra a vállam felett. Aztán átugrottam egy kidőlt fa fölött, ami majdnem olyan vastag volt, mint amilyen magas én vagyok, és jó nagyot estem. Talpra kecmeregtem, és a fa felett visszanézve kerestem az üldözőimet. Egyet sem láttam. Az összes őr, még azok is, akik Nyáladzót fogták le, azt a helyet bámulták, ahol lebuktam Rútfog kardja alatt. Egyetlen fej sem fordult felém.

– Féleszű fartúrók – motyogtam magamban. – Még üldözni se tudnak rendesen.

– Minek üldöznének, ha már úgyis halott vagy – érvelt Jones.

Elhajítottam a bábot; pattant egyet, és egy mohaágyon pihent meg.

– Ne légy ilyen fittyedt fütykös – korholt a báb. – Azt hiszed, te vagy az első a világon, akinek lecsapták a fejét?

– Nem csapták le a fejemet. – Mindenesetre megrántottam a csörgősipkámat, hogy meggyőződjem az igazamról, mivel gyakran megbízhatatlan vagyok.